Справа № 448/203/26 Головуючий у 1 інстанції: Кічак Ю. В. 
Провадження № 33/811/910/26 Доповідач: Галапац І. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі: судді Галапаца І.І.,
розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу правопорушника ОСОБА_1 на постанову судді Мостиського районного суду Львівської області від 22 квітня 2026 року,
з участю правопорушника – ОСОБА_1 

в с т а н о в и в:

цією постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185-10 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одну тисячу сімсот) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 коп. судового збору.
Згідно постанови судді, 24 січня 2026 року о 19 годині 30 хвилин ОСОБА_1 був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» від відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) в межах прикордонної смуги на відстані 2500 метрів від лінії державного кордону на напрямку 504 прикордонного знаку на околиці населеного пункту Биків, території Шегинівської ОТГ Яворівського району Львівської області за здійснення незаконного полювання, а саме: здійснював полювання без належного на те дозволу та внаслідок чого було добуто три диких тварини, а саме: свиня дика. Під час затримання, ОСОБА_1 вчинив злісну непокору законній вимозі військовослужбовця ДПСУ, під час виконання ним службових обов`язків, а саме: чинив фізичний опір, на неодноразово повторену законну вимогу представників ДПСУ припинити дані дії - не реагував, тобто перешкоджав здійсненню повноважень Державної прикордонної служби України, чим порушив вимоги п.12 ст. 20 3У «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003 року. Такими своїми діями ОСОБА_1 вчинив злісну непокору законному розпорядженню працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків та його дії кваліфіковано за ч.1 ст.185-10 КУпАП

В апеляційній скарзі правопорушник ОСОБА_1 покликається на те, що оскаржувана постанова є незаконною. Вважає, що накладене на нього стягнення необгрунтованим. Звертає увагу на те, що суддя місцевого суду дійшов хибного висновку про наявність у його діях складу адміністративного правопорушення, оскільки фактичні обставини події 24 січня 2026 року викладені у протоколі є однобічними та не відображають фактичних подій. Стверджує, що в матеріалах справи відсутні докази, які б беззаперечно вказували на вчинення ним правопорушення. Акцентує увагу на те, що суддя районного суду, в порушення вимог закону, розглянув справу у його відсутності. 
Просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови Мостиського районного суду Львівської області від 22 квітня 2026 року, мотивуючи тим, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувся у його відсутності, а про існування зазначеної постанови дізнався з ЄДРСР, після закінчення 10-и денного терміну; скасувати оскаржувану постанову, провадження у справі закрити. 
Заслухавши пояснення правопорушника ОСОБА_1 про задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд вважає за можливе поновити строк апеляційного оскарження постанови судді місцевого суду та приходить до висновку, що така задоволенню не підлягає, з наступних підстав.  
Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення, окрім іншого, є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Диспозицією ч.1 ст.185-10 КУпАП передбачено, що злісна непокора законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону, суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні чи здійсненням прикордонного контролю в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон України або контрольних пунктах в`їзду-виїзду, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України передбачає адміністративну відповідальність.
Об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері охорони державного кордону, а також у сфері громадського порядку (див. Закони України "Про державний кордон України", "Про Державну прикордонну службу України", "Про участь громадян в охороні громадського порядку і державного кордону", "Про виключну (морську) економічну зону України").
Об`єктивна сторона правопорушення виражається у відкритій відмові виконати законне розпорядження чи вимогу військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України (формальний склад).
Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі прямого умислу.
Пункт 6 ст.20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» передбачає, що органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов`язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право самостійно, а в разі перебування транспортних засобів, товарів та інших предметів, що переміщуються через державний кордон України, під митним контролем - разом з митними органами проводити відповідно до законодавства огляд, у разі потреби - і супроводження зазначених транспортних засобів, товарів та предметів.
У відповідності до ст.34 вказаного Закону непокора або опір законним вимогам військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України, неправомірне втручання в їх законну діяльність тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторюваних законних вимог чи розпоряджень працівника поліції при виконанні ним службових обов`язків, члена громадського формування з охорони громадського порядку чи військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку або відмова, виражена у зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок.
Так, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, згідно з вимогами ст. 245 КУпАП з`ясував та дослідив всі обставини справи і докази у ній, а саме: протокол про адміністративне правопорушення від 24 січня 2026 року серії ЗхРУ №000750Е; протокол про адміністративне затримання ОСОБА_1 від 24 січня 2026 року; порядок дій щодо затримання 7 громадян України на ділянці ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІНФОРМАЦІЯ_2 24 січня 2026 року; рапорт начальника віпс « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип В) впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) ОСОБА_2 від 24 січня 2026 року; рапорт старшого інспектора прикордонної служби відділення моніторингу обстановки впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) ОСОБА_3 від 24 січня 2026 року; рапорт старшого зміни прикордонних нарядів впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) ОСОБА_4 від 24 січня 2026 року; відеозапис (відеофайлами), який міститься на DVD-диску, дав належну правову оцінку в своїй постанові, з чим погоджується апеляційний суд.
Оцінюючи вищенаведені докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю, не вбачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам. 
Наявний в матеріалах справи протокол про адміністративні правопорушення від 24 січня 2026 року серії ЗхРУ №000750Е складений щодо ОСОБА_1 за своєю формою та змістом відповідає вимогам чинного законодавства, містить у собі усі необхідні дані щодо обставин вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185-10 КУпАП, та особи-порушника. 
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1) ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень («Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції»), (dec.); «Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2») [ВП], § 41).
Щодо покликань правопорушника ОСОБА_1 в частині незаконності оскаржуваної постанови у зв`язку із розглядом справи у його відсутності то, на переконання апеляційного суду, такі доводи не можуть визнаватися підставою для скасування постанови, оскільки як вбачається із наявної в матеріалах справи заяви (а.с.13), останній просив розгляд справи проводити за його відсутності, при цьому зазначив, що вину визнає, та в подальшому законодавство України обіцяє не порушувати. 
Таким чином, покликання апелянта про те, що постанова не в повній мірі відповідає вимогам закону, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки при розгляді справи в суді першої інстанції порушень норм матеріального чи процесуального права допущено не було. Суддя відповідно до ст.ст. 245 та 280 КУпАП повно і всебічно з`ясував усі обставини, що мали значення для правильного вирішення справи. 
Обставини, які б виключали провадження в справі, відповідно до ст. 247 КУпАП, відсутні.
При цьому, апеляційний суд з врахуванням вищенаведеного вважає, що стягнення на правопорушника ОСОБА_1 у виді штрафу, накладене з дотриманням вимог ст. 33 КУпАП та відповідає характеру вчиненого правопорушення, особі порушника та є необхідним і достатнім для досягнення визначеної ст. 23 КУпАП мети виховного впливу та запобігання вчиненню ОСОБА_1 нових правопорушень.
Керуючись ст. 294 КУпАП, суд, 

п о с т а н о в и в:

поновити правопорушнику ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови судді Мостиського районного суду Львівської області від 22 квітня 2026 року.
Апеляційну скаргу правопорушника ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а постанову судді Мостиського районного суду Львівської області від 22 квітня 2026 року, якою  ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185-10 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одну тисячу сімсот) гривень – без змін.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя   Галапац І.І.