Справа № 372/7204/25 
Провадження 2-753/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2026 року м. Обухів

Обухівський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Рабчуна Р.О.,
при секретарі судового засідання Мазуренко В.Є.,
за участю сторін: 
позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,
В С Т А Н О В И В:
В грудні 2026 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) про поділ спільного майна.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що є власником квартири по АДРЕСА_1 . 31.08.2001 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який було розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23.08.2024 року. До укладення шлюбу позивачу належала квартира АДРЕСА_2 , яку у травні 2011 року було продано. Отримані від продажу кошти в той самий день використано для придбання іншого нерухомого майна, а саме - квартири по АДРЕСА_1 . В жовтні 2025 року, позивач вирішив продати вказану квартиру, за вказаних обставин нотаріусу необхідно подати документ, що свідчить про придбання майна за особисті кошти, позивач звернувся до відповідача з пропозицією укласти Договір про поділ майна де зазначити, що квартира під номером АДРЕСА_3 придбана за його особисті кошти та є його приватною власністю і розподілу не підлягає а рухоме майно придбане за час шлюбу поділити відповідно до титульного володіння. ОСОБА_2 не погодилась на пропозицію поділу майна оскільки вважає, що хоч квартира придбана за кошти, що належали позивачу особисто вона теж може претендувати на частку від цієї квартири. У зв`язку із створенням перешкод з боку відповідача у користуванні квартирою, просив суд визнати квартиру особистою приватною власністю.
30 грудня 2025 року ухвалою суду вищезазначену позовну заяву залишено без руху для усунення вказаних недоліків.
02 січня 2026 року на виконання вимог ухвали Обухівського районного суду Київської області від 30.12.2025 року на адресу суду через підсистему «Електронний Суд» надійшла заява про усунення недоліків від позивача.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 02.02.2026 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання у справі.
06.04.2026 року до суду надійшла заява від представника відповідача про визнання відповідачем позовних вимог.
07.04.2026 року від позивача надійшла заява про повернення судового збору. Заяву обґрунтовує тим, що позов подано в електронній формі, тому судовий збір становив 7267,20 грн. На виконання ухвали суду додатково сплачено 4844,80 грн. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір» надмірно сплачена сума 4844,80 грн. та додатков 50% збору в розмірі 3633,60 грн., підлягають поверненню. Загалом просить повернути 8478,40 грн. судового збору.
У підготовчому судовому засіданні позивач вимоги зазначені в позовній заяві підтримав.
Відповідачка у підготовче судове засідання не з`явилась.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Згідно ч. 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Враховуючи, що сторони подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, а також те, що відповідач у підготовчому судовому засіданні подав заяву про визнання позовних вимог, суд, на підставі ч. 4 ст. 200 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження.
Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов наступних висновків.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що 31 серпня 2001 року між ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_2 , було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис відділом реєстрації громадянського стану Обухівського районного управління юстиції Київської області за № 162, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 31.08.2001 року. 
23.08.2024 року рішенням Обухівського районного суду Київської області у справі № 372/3855/24 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Рішення набрало законної сили.
Згідно з договором за реєстровим № ІІС-445 посвідченого державним нотаріусом Обухівської державної нотаріальної контори Іванців В.П. від 19.03.1997 року, позивач придбав квартиру АДРЕСА_2 , яка була зареєстрована Комунальним підприємством Київської обласної ради «Обухівське бюро технічної інвентаризації за № 3002/15 в реєстровій книзі № 30, реєстраційний номер 12142397.
02.06.2011 року позивач належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 , про що було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р. та зареєстрований в реєстрі № 1179.
02.06.2011 року після отримання коштів від продажу квартири АДРЕСА_2 позивачем було укладено Договір купівлі-продажу квартири під номером АДРЕСА_3 , який був посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р та зареєстрований в реєстрі за № 1184.
У відповідності до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно виданного Комунальним підприємством Київської обласної ради «Обухівське бюро технічної інвентарізації 05 травня 2011 року за № 29861453 загальна вартість відчужуваної квартири становила 37915,72 грн. Продаж квартири було вчинено за 37915,72 грн. (п. 2.1 Договору) та позивачем була сплачена Продавцям у повному обсязі в момент підписання Договору (п. 2.2 Договору). Для сплати коштів за купівлю квартири під номером АДРЕСА_3 позивач використав кошти отримані ним з продажу власної квартири під номером АДРЕСА_2 .
Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини позову ОСОБА_1 підтверджено належними та допустимими доказами, що мають безпосереднє відношення до предмету доказування, а відповідач позов визнає, і таке визнання не суперечить закону та не порушує права третіх осіб.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Відповідно до п. 3 ч. 1 та ч. 6 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
З матеріалів справи слідує, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана під час перебування сторін у справі в зареєстрованому шлюбі за кошти отримані позивачем від продажу приватизованої квартири АДРЕСА_4 . Відомостей про використання для придбання цього майна спільних коштів подружжя матеріали справи не містять і відповідачем не доведено.
Таким чином суд дійшов висновку, що квартира за адресою: АДРЕСА_1  є особистою власністю ОСОБА_1 .
За таких обставин позов підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.п. 3 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви про розірвання шлюбу судовий збір становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з тим самим положенням Закону, за подання позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», у разі подання позовної заяви про розірвання шлюбу з одночасним поділом майна судовий збір сплачується окремо за кожну з цих вимог.
Частиною першою ст. 4 зазначеного Закону передбачено, що судовий збір визначається виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 1 січня відповідного року. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», такий прожитковий мінімум становить 3028 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23.08.2024 року шлюб між сторонами розірвано.

Отже, вимога про розірвання шлюбу в межах даної справи не заявляється позивачем та не розглядається судом, оскільки це питання уже було вирішено 23.08.2024 року в межах іншого судового спору.
Як було зазначено, позивач просить повернути судовий збір як надмірно сплачений, посилаючись на п.п. 3 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір».
Так, за подання до суду позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.п. 3 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір»).

Однак, в межах даної справи вимога про поділ майна вирішується окремо від розірвання шлюбу, оскільки шлюб уже було розірвано раніше.

Отже, відсутні підстави для застосування п.п. 3 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» при визначення розміру судового збору у даній справі.

У днаному випадку слід керуватися п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», відповідно до якого за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Також при визначенні суми судового збору слід застосувати коефіцієнт 0,8 оскільки позов подано в електронній формі.

Отже, переплата судового збору у даній справі відсутня, а позивачем правильно сплачено судовий збір у розмірі 12112 грн. за квитанцією № 6376-1174-9938-4028 від 18.12.2025 та квитанцією від 02.01.2026 року № 6008-8713-3084-9550.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд вирішує питання про повернення позивачу 50 відсотків сплаченого судового збору.
Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку, що 50% судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а інші 50% підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України.
З огляду на викладене, з відповідача підлягає стягненню 6056 грн. 00 коп., а 6056 грн. 00 коп. - поверненню позивачу з Державного бюджету України.
Керуючись вищевикладеним, на підставі ст.ст. 4, 12, 13, 81, 133, 141, 142, 197, 200, 258-259, 263, 264, 265, 352, 354, 355 ЦПК України, ст. 372 ЦК України, ст.ст. 24, 69-72, 110, 112-114, 160 СК України, суд,
У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задовольнити.
Визнати квартиру під номером АДРЕСА_3 особистою приватною власністю ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ).
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) 50% сплаченого ним судового збору в розмірі 6056 грн.
Повернути з Державного бюджету України ОСОБА_1 50 відсотків судового збору, сплаченого ним за подання позову до суду за квитанцією № 6376-1174-9938-4028 від 18.12.2025 та квитанцією від 02.01.2026 року № 6008-8713-3084-9550, що складає 6056 грн.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Повний текст рішення складено 30.04.2026 року.

Суддя           Р.О. Рабчун