ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 676/3231/25
Провадження № 22-ц/820/1525/26

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Костенка А.М., Ярмолюка О.І.,
секретар Дубова М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 квітня 2026 року (суддя Швець О.Д.) за позовом ОСОБА_1 до Кам`янець-Подільського національного університету імені Івана Огієнка про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в :
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кам`янець-Подільського національного університету імені Івана Огієнка про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що працює на кафедрі військової підготовки Кам`янець-Подільського національного університету ім. І.Огієнка з 2016 р. на посаді завідувача навчального кабінету, який утримується в штаті 17/186 (МО України), щороку пише заяву відповідного зразка, який надають в відділі кадрів університету на продовження строкового договору терміном на один рік. 
13 грудня 2024 року позивач написав заяву на продовження строкового трудового договору та заповнив два примірники трудового договору терміном на один рік з 31.12.2024 року по 31.12.2025 року та подав центру діловодства. У відповідь йому було надано договір з виправленнями, але вже з терміном на півроку з 01.01.2025 року по 30.06.2025 року та ознайомили з наказом по університету від 30.12.2024 року № 992-К «Про прийняття працівників кафедри військової підготовки, які утримуються в штаті 17/186 (МО України). 
Не погодившись з даним трудовим договором, звернувся із заявою до ректора Кам`янець-Подільського національного університету ім. І.Огієнка 28.04.2025 року. На вимогу дати пояснення чому, незважаючи на Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а саме ст. 12, якого передбачає переважне право ветеранів війни на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємства, установи, організації, та Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», яким передбачено, що звільнення за ініціативою адміністрації особи з інвалідністю без її згоди не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан її здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або погіршенню здоров`я особи з інвалідністю, отримав відповідь від 01.05.2025 року за № 25.00/24.00-434, де відповідач посилається на наказ університету від 30.12.2024 року № 992-К та не зазначав жодних причин, які заважали би продовженню трудового договору.
Вважає, що трудовий договір був укладений з порушенням, а саме з виправленням (31 грудня замальоване коректором, виправлено ручкою синього кольору на 30 червня 2025 року), та з порушенням ст. 23 КЗпПУ, що свідчить про відсутність причин для укладення строкового трудового договору, не дотримання гарантії, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».
У зв`язку із цим, позивач просив визнати протиправними дії Кам`янець-Подільського національного університету ім. І.Огієнка щодо продовження трудового договору, трудовий договір, який був укладений 13.12.2024 р., визнати недійсним та вважати укладеним на невизначений термін; стягнути з відповідача середню заробітну плату відповідно до займаної посади з 01.07.2025 року в разі вимушеного прогулу.
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 квітня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що позивача було звільнено з роботи 30.06.2025 року у зв`язку із закінченням строку дії контракту, на підставі ст. 36 п.2 КЗпП України із дотриманням вимог трудового законодавства, будь-яких порушень з боку відповідача встановлено не було, а тому відсутні підстави для визнання протиправним, скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 та поновлення його на роботі. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 квітня 2026 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування скарги зазначає, що суд не надав належної оцінки доводам про те, що після підписання сторонами трудового договору відповідач в односторонньому порядку змінив строк його дії шляхом внесення виправлень до документа, при чому з позивачем зміни терміну дії договору не обговорювалось та згоду на зміну терміну дії трудового договору він не надавав.
Суд залишив поза увагою, що позивач безперервно працював на даній посаді з 2016 року, має статус учасника бойових дій, без належного мотивування відхилив посилання позивача на гарантії, передбачені законодавством для ветеранів війни та осіб з інвалідністю внаслідок війни, оскільки згідно статі 42-1 переважне право на укладення трудового договору у разі повторного прийняття на роботу надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації, учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни. 
Крім того, суд не надав належної оцінки доводам про відсутність мотивованої відповіді роботодавця щодо причин відмови у продовженні трудових відносин та не перевірив, чи діяв відповідач добросовісно, розумно і в межах принципу недопущення дискримінації у трудових правовідносинах.
У відзиві на апеляційну скаргу Кам`янець-Подільський національний університет імені Івана Огієнка не погоджується із доводами апеляційної скарги, зазначає, що ОСОБА_1 був проінформований про умови укладених з ним строкових трудових договорів, зокрема, щодо термінів їх дії, погоджувався з ними, подаючи відповідні заяви про укладення з ним строкового трудового договору і зазначаючи чітко визначені строки закінчення його дії, що підтверджується записами у трудовій книжці.
В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, судова повістка доставлена до електронного кабінету 24.05.2026 року. Від апелянта надійшла заява про розгляд справи без його участі. 
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, судова повістка доставлена до електронного кабінету 24.05.2026 року.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 за строковими трудовими договорами працював на кафедрі військової підготовки Кам`янець-Подільського національного університету імені Івана Огієнка на посаді завідувача навчального кабінету, який утримується в штаті 17/186 (МО України).
13 грудня 2024 року позивач подав заяву про прийняття його на роботу на посаду завідувача навчального кабінету на 1.0 ставки кафедри військової підготовки з 01 січня 2025 року відповідно до укладеного трудового договору на визначений строк. Заява погоджена т.в.о начальника кафедри військової підготовки та ректором Кам`янець-Подільського національного університету імені Івана Огієнка до 30.06.2025 року.
Наказом № 873-К від 17.12.2024 року ОСОБА_1 звільнений 31 грудня 2024 року з роботи з посади завідувача навчальним кабінетом кафедри військової підготовки відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України (закінчення строку). 
Наказом № 992-К від 30.12.2024 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу з 01 січня 2025 року до 30 червня 2025 року на посаду завідувача навчальним кабінетом кафедри військової підготовки на 1,0 ставки з оплатою праці за 13 тарифним розрядом згідно з укладеним строковим трудовим договором.
13 грудня 2024 року між Кам`янець-Подільським національним університетом ім. І.Огієнка та ОСОБА_1 підписаний трудовий договір (на визначений строк). У пункті 7.2 трудового договору міститься виправлення: строк дії договору: дата «31 грудня 2024 р.» виправлена на «01 січня 2025 р.», дата закінчення строкового договору «30 червня 2025 р.».
Цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами (п.7.1).
За п.6.2 трудового договору передбачено, що дія договору припиняється після закінчення строку його дії.
Згідно п.7.3. трудового договору, строк трудового договору укладено відповідно до п.2 ст. 23 КЗпП України ( на визначений строк, встановлений за погодженням сторін).
02 травня 2025 року позивач звернувся з заявою продовжити трудовий договір з 01.07.2025 року.
Наказом № 515-К від 23.06.2025 року ОСОБА_1 30 червня 2025 року звільнено з роботи з посади завідувача навчальним кабінетом кафедри військової підготовки відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України (закінчення строку). Виплачено компенсацію за невикористану відпустку.
Згідно довідки Кам`янець-Подільського національного університету ім. І.Огієнка №15 від 17.09.2025 року в штаті кафедри військової підготовки утримується посада завідувача навчальним кабінетом, яка фінансується за рахунок коштів Міністерства оборони України (а.с. 50).
За довідкою Кам`янець-Подільського національного університету ім. І.Огієнка №369-К від 15.10.2025 згідно штатного розпису Кам`янець-Подільського національного університету ім. І.Огієнка, який затверджений Міністерством освіти і науки України, посада завідувача навчальним кабінетом кафедри військової підготовки відсутня (а.с.53).
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частин першої-другої статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.
При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки у зв`язку з вагітністю, пологами і доглядом за дитиною; повернення особи, яка проходила військову службу, була обрана народним депутатом чи на іншу виборну посаду) або виконанням певного обсягу робіт.
Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин/
Таким чином, порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий самий, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформлюється цей трудовий договір.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.
Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі 357/5084/21 (провадження №61-12494св23), від 09 серпня 2024 року у справі № 607/17219/23 (провадження № 61-7512св23).
У справі, яка переглядається у апеляційному порядку, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 був призначений на посаду завідувача навчальним кабінетом кафедри військової підготовки Кам`янець – Подільського університету ім. Івана Огієнко, за строковим трудовим договором.
Вказані обставини підтверджуються, зокрема, заявою ОСОБА_1 від 13.12.2024 року, у якій він просив прийняти на посаду завідувача навчальним кабінетом кафедри військової підготовки з 01.01.2025 року відповідно до укладеного договору на визначений термін, наказом від 30.12.2024 року №992-К ОСОБА_1 з 01.01.2025 року по 30.06.2025 року прийнято на роботу на посаду завідувача навчальним кабінетом кафедри військової підготовки на 1,0 ставки з оплатою праці за 13 тарифним розрядом згідно з укладеним строковим трудовим договором. З наказом ОСОБА_1 ознайомлений, про що свідчить його підпис в наказі (а.с.30-32). Зазначеним підтверджується обізнаність та згоду позивача на укладення з відповідачем саме строкового трудового договору, на строк з 01.01.2025 року по 30.06.2025 року.
Наказом в. о. ректора університету від 23 червня 2015 року №515-К ОСОБА_1 звільнено з займаної посади 30 червня 2015 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (пункт 2 статті 36 КЗпП України).
За таких обставин, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок, що при звільненні позивача з посади завідувача навчальним кабінетом кафедри військової підготовки Кам`янець – Подільського університету ім.. Івана Огієнко, дотримано норм статей 23, 36 КЗпП України. Доказів, які свідчили б про те, що відповідач допустив порушення трудових прав позивача, немає.
Щодо доводів апелянта про застосування до спірних правовідносин положень статті 42-1 КЗпП України, а саме переважного права на укладення трудового договору у разі повторного прийняття на роботу, то вони є безпідставними, оскільки ОСОБА_2 звільнено за п.2 ст.36 КЗпП України, а дане положення закону застосується лише щодо працівників, з яким розірвано трудовий договір з підстав передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40, пунктом 6 частини 1 статті 41 КЗпП України.
Не заслуговують на увагу і посилання апелянта на гарантії, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки ці гарантії стосуються переважного права на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників, тоді як спірні правовідносини виникли у зв`язку із закінченням строку трудового договору, а не скороченням штату.
Позивачем не спростована презумпція правомірності укладення з ним саме строкового трудового договору, враховуючи, що він бува проінформований про умови укладеного з ним строкового трудового договору, зокрема, щодо терміну його дії, погодився з ними, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання трудового договору недійсним.
Отже, суд першої інстанції, урахувавши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам і доводам сторін, дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача з займаної посади у зв`язку із закінченням строку трудового договору, укладеного на визначений строк відбулося із дотриманням процедури звільнення.
Звільнення працівника з підстав, передбачених законом, або без порушення установленого законом порядку свідчить про законність такого звільнення та не тягне за собою поновлення порушених прав працівника.
За таких обставин та з врахуванням зазначених норм законодавства підстави для скасування рішення суду відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).
Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
У зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишає без задоволення, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд –
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 06 липня 2026 року.

Судді            Т.О. Янчук

А.М. Костенко

О.І. Ярмолюк