05.05.26
22-ц/812/985/26

Провадження №22-ц/812/961/26, №22-ц/812/985/26, №22-ц/812/1015/26
П О С Т А Н О В А 
Іменем України

05 травня 2026 року       м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Шурмою Є.М.,
за участю представників: позивача – Одніщенко Л.В., відповідача ОСОБА_1 – адвоката Іванченка О.О., 
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу №484/3019/25 за апеляційними скаргами Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_1 , яка підписана його представником адвокатом Іванченком Олександром Олексійовичем, та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» на рішення, яке ухвалив Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Маржиної Тетяни Василівни у приміщенні цього суду 23 лютого 2026 року, повне судове рішення складено 02 березня 2026 року, за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області», ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Миколаївська обласна військова адміністрація, Міністерство оборони України, про визнання незаконним та скасування наказу, про визнання недійсними договору купівлі-продажу землі, договору оренди землі, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

у с т а н о в и в :

У травні 2025 року Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаїв (далі – КЕВ м. Миколаїв) звернувся до суду із позовом, з урахуванням заяв про зміну предмету позову, які подана до суду 05 серпня 2025 року та 02 вересня 2025 року, до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі - Головне управління), ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі – ТОВ «Агрофірма Корнацьких», Товариство), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Миколаївська обласна військова адміністрація, Міністерство оборони України (далі – МОУ), про визнання незаконним та скасування наказу, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу землі та договору оренди землі, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Позов мотивований тим, що на підставі рішення Виконавчого комітету Первомайської ради депутатів працюючих Миколаївської області №580 від 30 листопада 1976 року «Про видачу актів на право постійного користування землею Первомайській КЕЧ» було виготовлено та видано Первомайській КЕЧ акти на право користування землею на військове містечко № НОМЕР_1 площею 1,23 га. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Первомайської районної ради народних депутатів Миколаївської області №226 від 19 грудня 1989 року був проведений обмін земельними ділянками між колгоспом ім. Леніна та військовою частиною НОМЕР_2 , для чого із земель колгоспу виділено земельну ділянку 1 га пашні, внаслідок чого площа військового містечка № НОМЕР_1 склала 2,23 га. 13 вересня 1994 року Первомайська рада народних депутатів на сесії 22 скликання прийняла рішення №13, яким Міністерству оборони України (в/ч НОМЕР_2 ) було вирішено видати державні акти на право постійного користування землею загальною площею 418,5 га. Згідно Державного акту на право постійного користування землею в/г 68 серії МК від 19 жовтня 1994 року Первомайська районна Рада народних депутатів Первомайського району Миколаївської області надала військовій частині НОМЕР_2 у постійне користування 2,23 гектари землі для потреб Міністерства оборони відповідно до рішення 2 сесії 22 скликання від 13 вересня 1994 року. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №37. Згідно витягу з директиви Міністра оборони України від 20 січня 2005 року №Д-322/1/03 наказано розформувати Первомайську квартирно-експлуатаційну частину (району) м. Первомайськ до 30 жовтня 2005 року та її правонаступником визначено КЕВ м. Миколаїв. Наказом начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління №51 від 27 грудня 2005 року «Про розформування квартирно-експлуатаційних частин (району) Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління» було розформовано Первомайську квартирно-експлуатаційну частину з 31 грудня 2005 року та визначено правонаступником останньої КЕВ м. Миколаїв. Згідно акту прийому-передачі земельних ділянок військових містечок №77,78 військової частини НОМЕР_3 Первомайського гарнізону від Херсонської КЕЧ району до КЕВ міста Миколаїв, затвердженого начальником Південного територіального КЕУ 01 грудня 2005 року, на підставі наказу від 12 липня 2005 року №58 та розпорядження від 02 вересня 2005 року №3031/4/4170 начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України щодо перерозподілу фондів за територіальним принципом з урахуванням рівномірного закріплення фондів між відповідними КЕВ міст та КЕЧ районів, Херсонська КЕЧ передала, а КЕВ м. Миколаїв прийняв земельну ділянку військового містечка № НОМЕР_1 площею 2.23 га. та документацію на землекористування згідно опису №4. Відповідно до матеріалів інвентаризації земель військової частини № НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (військове містечко НОМЕР_1 ) згідно розпорядження Виконавчого комітету міської ради народних депутатів №39 від 02 березня 1993 року проведена інвентаризація земель військової частини НОМЕР_2 та встановлено, що земельна ділянка площею 2.23 га використовується для потреб Міністерства оборони України на підставі розпорядження СМ УССР №877-031 від 22 листопада 1962 року, рішення Первомайського райвиконкому №266 від 19 грудня 1989 року та державного акту на право користування землею №030036. 21 лютого 2017 року. Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області видало наказ №14-1639/14-17-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким надало ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої в межах території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 га пасовищ, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. 19 квітня 2017 року ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області був затверджений проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 . Згідно довідки із звітності з кількісного обліку земель про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями від 27 березня 2017 року №31-14.05.0.4-1271/24-17, що надана відділом у Первомайському районі ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області, земельна ділянка, що планується для відведення, має державну форму власності та належить до земель запасу. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна №382181703 від 10 червня 2024 року, 19 квітня 2017 року земельній ділянці був присвоєний кадастровий номер 4825480800:01:000:0531, а 17 лютого 2023 року був укладений договір купівлі-продажу, предметом якого стала зазначена земельна ділянка, та відповідно до якого право власності на неї набув ОСОБА_1 ОСОБА_1 20 лютого 2023 року уклав договір оренди землі з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» строком на 49 років - до 20 лютого 2072 року, який зареєстрований за номером 67783866. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна №382181703 від 10 червня 2024 року ціна нерухомого майна, встановлена у договорі – 16600 грн. Позивач вважає, що земельна ділянка площею 2,0 га, власником якої є ОСОБА_1 , вибула з постійного користування Міністерства оборони України в особі КЕВ м. Миколаїв поза волею законного землекористувача. При цьому така земельна ділянка належить до земель оборони і не могла бути передана у комунальну чи приватну власність, а тому має бути повернута у власність держави в особі Миколаївської обласної військової адміністрації та у користування Миколаївського квартирно-експлуатаційного управління.
Посилаючись на викладене, КЕВ м. Миколаїв просить:
- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, виданий 17 травня 2017 року №14-6345/14-17-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення»;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17 лютого 2023 року, предметом якого стала земельна ділянка з кадастровим номером: 4825480800:01:000:0531, загальною площею 2,0 га, розташована в межах території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, та відповідно до якого право власності на неї набув ОСОБА_1 ;
- визнати недійсним договір оренди землі від 20 лютого 2023 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких», зареєстрований за номером 67783866 від 29 травня 2023 року;
- усунути перешкоди у здійсненні КЕВ м. Миколаїв права розпорядження та користування земельною ділянкою шляхом зобов`язання ТОВ «Агрофірма Корнацьких» повернути в державну власність в особі Миколаївської обласної військової адміністрації з правом постійного користування КЕВ м. Миколаїв земельну ділянку з кадастровим номером: 4825480800:01:000:053 загальною площею 2,0 га, що розташована на території в межах Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.
У відзиві на позовну заяву представниця відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області Шкапенко Т.О. проти позову заперечувала, посилаючись на те, що оспорюваний наказ Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області від 17 травня 2017 року №14-6345/14-17 є розпорядчим актом індивідуальної дії, який вже вичерпав свою дію з моменту державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 , тобто наразі не є тим документом, на підставі якого зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_1 . Право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 4825480800:01:000:053, яке виникло на підставі спірного наказу №14-6345/14-17-СГ, є припиненим внаслідок відчуження його на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу. Визнання незаконним та скасування спірного наказу не припинить прав ОСОБА_2 , адже вони і так припинені внаслідок їх відчуження за договором купівлі-продажу, тому позивач в цій частині обрав неефективний спосіб захисту. 
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Іванченко О.О. подав заяву про застосування позовної давності, посилаючись на те, що КЕВ м. Миколаїв знало про порушення свого права з 19 квітня 2017 року, коли спірна земельна ділянка вибула з державної власності та була передана у власність громадянина ОСОБА_2 . Усі інші дії – ухвалення рішень, вчинення правочинів щодо спірної земельної ділянки тощо є похідними від наказу ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області від 19 квітня 2017 року. Проте, КЕВ м. Миколаїв звернулося до суду з наданим позовом лише 29 травня 2025 року, тобто поза межами встановленого законом трирічної позовної давності і при цьому не навело у позовній заяві обґрунтування поважності причини пропуску строку позовної давності. Представник відповідача стверджує, що відсутні поважні причини пропуску такого строку, оскільки виявлення земель, що не використовуються та надання відомостей про них покладається на заступників Міністра оборони України - командувачів видів Збройних Сил України, командуючих військами військових округів, Північного оперативнотериторіального командування, начальників управлінь центрального апарату Міністерства оборони України, а також командирів військових частин - землекористувачів. При цьому облік земель в органах квартирно-експлуатаційної служби ведеться з метою своєчасного забезпечення відповідних посадових осіб, органів квартирно-експлуатаційної служби, а також відповідних рад, в адміністративних межах яких знаходиться землекористувач, даними про наявність, рух і якісний стан земель, контролю за збереженістю, законністю, доцільністю і ефективністю використання земель, підготовки вихідних даних для складання облікових документів, встановлених табелем термінових донесень будівельноквартирних органів Міністерства оборони України. За таких обставин просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку із спливом позовної давності.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Іванченко О.О. заперечував проти позову, посилаючись на те, що у позовній заяві не зазначено правову підставу недійсності спірного договору купівлі-продажу від 17 лютого 2023 року, предметом якого стала земельна ділянка з кадастровим номером: 4825480800:01:000:0531 загальною площею 2,0 га, розташована на території в межах Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, та відповідно до якого право власності на неї набув ОСОБА_1 , позивачем обрано неефективний спосіб захисту права, а подані ним докази є неналежними, недостовірними та недостатніми, адже копії не засвідчені належним чином, в них не зазначено про кадастровий номер земельної ділянки, а площа належної ОСОБА_1 земельної ділянки відрізняється від тієї, яка була віднесена до земель оборони і зазначена в наданому позивачем державному акті. Представник відповідача стверджує, що відсутні докази того, що земельна ділянка, яка посвідчена Державним актом на право постійного користування землею в/г 68 Серії МК від 19 жовтня 1994 р., виданим Первомайською районною Радою народних депутатів Первомайського району Миколаївської області та яку надано військовій частині НОМЕР_2 у постійне користування, площею 2,23 га є одночасно земельною ділянкою з кадастровим номером 4825480800:01:000:0531 площею 2,0 га. Крім того, як зазначає представник, відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки придбав її на законних підставах. Так, згідно довідки із звітності з кількісного обліку земель про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями від 27 березня 2017 р. №31 14.05.0.4-1271/24-17, виданої відділом у Первомайському районі ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області, земельна ділянка 4825480800:01:000:0531 площею 2,0 га, що була відведена громадянину ОСОБА_2 , належала до земель запасу, а не до земель оборони, і це спростовує сам факт перебування такої земельної ділянки у постійному користуванні позивача. Також представник відповідача послався на відсутність у КЕВ м. Миколаїв прав і повноважень на представництво інтересів держави у правовідносинах, пов`язаних із землями державної власності, адже про це не зазначено у Положенні про КЕВ м. Миколаїв від 30 січня 2025 року №4, затвердженому наказом начальника Південного Квартирно-експлуатаційного управління, а відповідно до державного акту на право постійного користування в\г 78, виданого Первомайською районною Радою народних депутатів від 19 жовтня 1994 року, реєстраційний № 37 земельну ділянку площею 2,23 га надано у постійне користування для потреб Міністерства оборони в особі військової частини НОМЕР_2 . За приписами частини 1 статті 377 ЦК України тільки власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За таких обставин представник відповідача вважає, що КЕВ м. Миколаїв не є належним позивачем у даній справі, оскільки не є власником земельної ділянки площею 2,23 га та не уповноважене представляти державу у даних правовідносинах щодо повернення спірної земельної ділянки у державну власність. Також представник відповідача зазначив, що на його думку, позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки позивач звернувся до суду з негаторним позовом.
У відзиві на позовну заяву ТОВ «Агрофірма Корнацьких» заперечувало проти задоволення позову, посилаючись на те, що матеріали, додані позивачем до позовної заяви, не містять достовірного та допустимого доказу того, що КЕВ м. Миколаїв є законним користувачем спірної земельної ділянки площею 2,23 га, яка посвідчена державним актом на право постійного користування землею в/г 68 серії МК від 19 жовтня 1994 року, виданим Первомайською районною Радою народних депутатів Первомайського району Миколаївської області, та яку надано військовій частині НОМЕР_2 у постійне користування у державну власність. Також не надано доказів того, що КЕВ м. Миколаїв є уповноваженим органом на представництво власника спірної земельної ділянки, а також що вказана земельна ділянка є тотожною земельною ділянкою з кадастровим номером 4825480800:01:000:0531 площею 2.0 га, яка належить на праві власності громадянину ОСОБА_1 та, що спірна земельна ділянка відноситься до земель оборони і перебуває у фактичному користуванні ТОВ «Агрофірма Корнацьких».
У запереченнях проти зміни предмету позову відповідач ТОВ «Агрофірма Корнацьких» підтвердило наведену вище позицію, а також додало, що одночасне пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційного) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов) є неможливим і взаємовиключним. Також зазначило, що відсутні підстави вважати, що позивач є належним представником Миколаївської обласної військової адміністрації .
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 лютого 2026 року позовні вимоги задоволені частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, виданий 17 травня 2017 року №14-6345/14-17-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення».
Усунуто перешкоди у здійсненні КЕВ м. Миколаїв права розпорядження та користування земельною ділянкою шляхом зобов`язання ТОВ «Агрофірма Корнацьких» та ОСОБА_1 повернути в державну власність в особі Миколаївської обласної військової адміністрації з правом постійного користування КЕВ м. Миколаїв земельну ділянку з кадастровим номером 4825480800:01:000:0531 загальною площею 2,0 га, розташовану в межах території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.
Відмовлено в задоволенні позову в частині вимог про визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору оренди земельної ділянки.
Стягнуто на користь КЕВ м. Миколаєва з ОСОБА_1 , ТОВ «Агрофірма Корнацьких» в солідарному порядку на відшкодування витрат по сплаті судового збору 2422 грн 40 коп., з Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області - 2422 грн 20 коп.
Рішення суду мотивовано тим, що повноваження КЕВ м. Миколаїв щодо представництва інтересів Міністерства оборони України щодо повернення земельної ділянки визначені Положенням про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення, затвердженими наказом Міністерства оборони України №448 від 03 липня 2013 року, а спірна земельна ділянка відносить до земель оборони, які можуть перебувати лише у державній власності.
Виходячи з положень Закону України «Про Збройні Сили України», Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», ЗК України виключно за поданням Міністерства оборони України Кабінет Міністрів України має право припиняти користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони. 
КЕВ м. Миколаїв, в користуванні якого знаходиться спірна земельна ділянка, а також Міністерство оборони України, як орган управлінням майном, згоди на припинення права постійного користування ними та надання у приватну власність частини земельної ділянки загальною площею 2,00 га, яка розташована в межах території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, ніколи не приймали та не надавали, а відповідно і Кабінет Міністрів України відповідного рішення не приймав, тому Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області не є органом, уповноваженим розпоряджатися землями оборони.
За наведених вище обставин суд вважав, що вимоги позову про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, виданого 17 травня 2017 року №14-6345/14-17-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення», а також про усунення перешкод у здійсненні КЕВ м. Миколаїв права розпорядження та користування земельною ділянкою шляхом зобов`язання ТОВ «АГРОФІРМА КОРНАЦЬКИХ» повернути в державну власність в особі Миколаївської обласної військової адміністрації з правом постійного користування КЕВ м. Миколаїв земельну ділянку з кадастровим номером – є належним способом захисту в даному випадку і такі вимоги підлягають задоволенню.
Суд також дійшов висновку, що право постійного користування земельною ділянкою площею 2.23 га КЕВ м. Миколаїв на час звернення із позовом до суду не припинилося ні внаслідок непереоформлення такого права, ні через видачу ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області наказу №14-1639/14-17-СГ.
Оскільки спірна земельна ділянка земельна ділянка площею 2 га кадастровий номер 4825480800:01:000:0531, яка на даний час на праві власності зареєстрована за відповідачем ОСОБА_1 , є частиною земельної ділянки площею 2,23 га, яка згідно державного акту на право постійного користування землею в/г 68 серії МК від 19 жовтня 1994 року, виданого Первомайською районною Радою народних депутатів Первомайського району Миколаївської області, перебувала у постійному користуванні військової частини НОМЕР_2 , для потреб Міністерства оборони, ОСОБА_2 не міг набути право власності на спірну земельну ділянку, тому не міг набути і права розпоряджатися нею та відчужувати її. Тому, на думку суду, укладений ним договір купівлі-продажу земельної ділянки є нікчемним і не створив жодних юридичних наслідків, а ОСОБА_1 не міг набути права власності і розпоряджатися земельною ділянкою, в тому числі і передавати її в оренду. 
Враховуючи, що закон не передбачає окремого визнання правочинів нікчемними, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову в частині визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки та її оренди слід відмовити натомість виходив з того, що все, отримане за нікчемним правочином підлягає поверненню власнику чи законному користувачу.
Щодо задоволення вимоги про повернення земельної ділянки, суд вважав необхідним зобов`язати повернути земельну ділянку у державну власність не лише ТОВ «Агрофірма Корнацьких», але і ОСОБА_1 . При цьому, на думку суду, він не вийде за межі позовних вимоги, а задоволення позовної вимоги саме в такому вигляді відповідало змісту позову.
Щодо клопотання представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Іванченка О.О. про застосування наслідків пропуску строку позовної давності суд урахував правову природу спірних правовідносин, обраний позивачем спосіб захисту прав та обсяг задоволених позовних вимог та дійшов висновку, що наданий позов міг бути пред`явлений упродовж усього часу тривання відповідного порушення інтересів держави та до нього позовна давність не повинна застосовуватися.
В апеляційній скарзі Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області просить скасувати рішення суду в частині визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, виданого 17 травня 2017 року № 14-6345/14-17-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» та ухвалити нове рішення про 
відмову в задоволенні позову в цій частині.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення в цій частині не відповідає вимогам ефективності, встановлених статтею 5 ЦПК України та не може сприяти реальному відновленню порушених суб`єктивних прав позивача. Суд першої інстанції не врахував, що вказаний наказ є розпорядчим актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію з моменту державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 , на час відкриття провадження у справі №484/3019/25 наказ не був тим документом, на підставі якого виникло і було зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 4825480800:01:000:0531 ОСОБА_1 . Право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 4825480800:01:000:053, яке виникло на підставі спірного наказу, на час відкриття провадження у справі вже було припиненим внаслідок відчуження його на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Іванченко О.О. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач заявляє негаторну вимогу - усунути перешкоди, яку просить реалізувати віндикаційним способом, а саме - повернути в державну власність та фактично просить суд вийти за межі дискреційних повноважень і ухвалити рішення, яким наділити позивача правом постійного користування земельною ділянкою, тобто прийняти розпорядчий акт майнового характеру. На думку представника  ОСОБА_1 , позивач не виконав вимоги частини 2 статті 4 ЦПК України та не зазначив у позові, на підставі якої норми закону він має право на звернення до суду в інтересах держави чи Миколаївської ОВА, а суд першої інстанції повинен був залишити вищезазначену позовну вимогу без розгляду з посиланням на пункт 2 частини 1 статті 257 ЦПК України. Адвокат зауважує, що суд першої інстанції не взяв до уваги істотну відмінність між поняттям «правонаступництво» та «правоздатність» в адміністративному судочинстві при розгляді публічно-правових правовідносин та в цивільному судочинстві при розгляді цивільних справ за правилами ЦПК України. Так, суд фактично розглядав вимоги позивача з точки зору публічного правонаступництва, а повинен був розглядати як цивільний спір за правилами ЦК та ЦПК України. У КЕВ м. Миколаїв не може існувати жодних прав або законних інтересів, що виникли чи були порушені до його заснування 15 січня 2010 року. Отже КЕВ м. Миколаїв не є належним позивачем у даній справі, оскільки не є і ніколи не було постійним користувачем земельної ділянки площею 2.23 га на підставі державного акту на право постійного користування землею в/г 68 Серії МК від 19 жовтня 1994 року. Щодо висновку суду першої інстанції про перебування у постійному користуванні військової частини НОМЕР_2 спірної земельної ділянки для потреб Міністерства оборони на підставі рішення 2 сесії 22 скликання Первомайської районної ради народних депутатів від 13 вересня 1994 року і що таке право є чинним до приведення прав та обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства й переоформлення права постійного користування у право власності чи оренду, є необґрунтованими та суперечать фактичним обставинам справи. Крім того, суд не врахував те, що КЕВ м. Миколаєва не подало жодного доказу, який би вказував на те, що він є правонаступником будь-якої юридичної особи, зокрема, військові частини № НОМЕР_2 . Також позивач додав до позовної заяви не засвідчені належним чином копії матеріалів інвентаризації земель військової частини № НОМЕР_2 АДРЕСА_1 / та не пояснив, яким чином додані копії стосуються предмету спору, а саме: предметом спору є земельна ділянка площею 2,0 га, тоді, як в акті прийому передачі земельних ділянок військових містечок №77,78 йдеться про зовсім іншу земельну ділянку площею 2,23 га; кадастровий номер спірної ділянки 4825480800:01:000:0531 тоді, як в тексті бланку Державного акту на право постійного користування землею В/Г 78, серія МК від 19.10.1994 року взагалі не зазначено кадастровий номер земельної ділянки, що є предметом спору; на підставі вказаних копій документів неможливо достовірно встановити, чи є зазначені земельні ділянки одним і тим же об`єктом, чи перетинаються вони у просторі (на місцевості), а тому, на думку представника, в матеріалах даної справи відсутні належні, достовірні та допустимі докази що земельна спірна земельна ділянка та земельна ділянка, зазначена в державному акті на право постійного користування землею в/г 68 Серії МК від 19 жовтня 1994 року, є ідентичними. Також наголошує, що згідно довідки із звітності з кількісного обліку земель про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями від 27 березня 2017 року №31 14.05.0.4-1271/24-17 земельна ділянка 4825480800:01:000:0531 площею 2.0 га, що була відведена громадянину ОСОБА_2 , належала до земель запасу, а не до земель оборони, що спростовує сам факт перебування такої земельної ділянки у постійному користуванні позивача. Крім того, суд першої інстанції не спростував добросовісність  ОСОБА_1 , не застосовано норми матеріального права (зокрема, статті 387 та 388 ЦК України), які підлягали застосуванню, оскільки  ОСОБА_1  законно, на підставі оплатного договору набув та з дотриманням усіх вимог чинного законодавства оформив і зареєстрував своє право приватної власності на спірну земельну ділянку. Адвокат вважає, що звернення позивача з позовом про визнання договору недійсним в даному випадку не є належним способом судового захисту цивільного права та наголошує, що  ОСОБА_1  не знав та не міг знати про наявність будь-яких перешкод для вчинення правочину із придбання спірної землі. 
На думку представника ОСОБА_3 , позовні вимоги позивача та визначений ним суб`єктний склад відповідачів вказує на те, що він звернувся до суду із негаторним позовом, але належним способом захисту у спірних правовідносинах є віндикаційний позов, оскільки рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у позові.
В апеляційній скарзі ТОВ «Агрофірма Корнацьких» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що КЕВ м. Миколаїв не є належним позивачем у справі. Товариство вважає, що спори щодо витребування майна, що є державною власністю, у суб`єкта права приватної власності вирішуються виключно шляхом подачі уповноваженим органом державної влади віндикаційного позову. Позивач в даній справі не є органом державної влади, відтак не наділений правом звертатися в інтересах держави з віндикаційним позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння - володіння суб`єкта права приватної власності. При цьому, як вбачається зі змісту позовної заяви, з урахуванням заяв про зміну предмету позову, КЕВ м. Миколаїв, реалізуючи передбачене законом право на судовий захист, звернувся до суду з негаторним позовом, що суперечить частині 2 статті 391 ЦК України. Проте, суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, зокрема, частину 2 статті 391, статті 387 та 388 ЦК України. Щодо посилання суду першої інстанції на нормативно-правові акти на підтвердження повноважень КЕВ м. Миколаїв виступати позивачем у даній справі. Так, посилання суду першої інстанції на наказ МОУ №26 від 16 січня 2024 р. про затвердження Інструкції про порядок дій посадових осіб Міністерства оборони України та Збройних Сил України у разі самовільного зайняття, неправомірного вилучення земель оборони та Наказу Міністерства оборони України №448 від 03 липня 2013 р., яким затверджено Положення про організацію квартиро-експлуатаційного забезпечення є помилковими, оскільки дані нормативно-правові акти, в будь-якому разі є підзаконними актами, які не наділяють позивача цивільними правами чи обов`язками щодо предмету спору. Крім того, позивач у даній справі фактично діє в інтересах Миколаївської обласної військової адміністрації, а не в інтересах Міністерства оборони України. Однак, зі змісту мотивувальної частині позовної заяви вбачається, що КЕВ м. Миколаїв, діє в інтересах Міністерства оборони України, мотивуючи це порушенням прав останнього як органу управління майном. Поряд з цим, із змісту прохальної частини позовної заяви, з врахуванням заяви про зміну предмету та доданих до неї документів, вбачається, що КЕВ м. Миколаїв діє вже в інтересах Миколаївської обласної військової адміністрації за відсутності відповідних повноважень у КЕВ м. Миколаїв. Отже, позивач, обираючи такий спосіб захисту як визнання договору купівлі-продажу недійсним та усунення перешкоди у здійсненні КЕВ м. Миколаїв права розпорядження та користування земельною ділянкою, шляхом зобов`язання ТОВ «Агрофірма Корнацьких» повернути в державну власність в особі Миколаївської обласної військової адміністрації, обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у позові. Також звертає увагу суду, що позивачем у вказаній позовній вимозі невірно обрано відповідача, оскільки ТОВ «Агрофірма Корнацьких» не є титульним власником спірної земельної ділянки, яким в дійсності є ОСОБА_1 .
У відзивах на апеляційні скарги позивач просить відмовити в їх задоволенні, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його ухвалення з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права та безпідставність доводів апеляційних скарг.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників відповідача ОСОБА_1 та позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ГУ Держгеокадастру підлягає задоволенню, а апеляційній скарги ОСОБА_1 і ТОВ «Агрофірма Корнацьких» підлягають задоволенню частково із таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Оскаржуване рішення суду таким вимогам закону не відповідає.
Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 30 листопада 1976 року Виконавчим комітетом Первомайської ради депутатів працюючих Миколаївської області було прийнято рішення №580 «Про видачу актів на право постійного користування землею Первомайській КЕЧ», зокрема, про виготовлення та видачу Первомайській КЕЧ акту на право користування землею на військове містечко № НОМЕР_1 площею 1,23 га (том 1, а.с.49).
Відповідно до рішення Виконавчого комітету Первомайської районної ради народних депутатів Миколаївської області №266 від 19 грудня 1989 року був проведений обмін земельними ділянками між колгоспом ім. Леніна та військовою частиною НОМЕР_2 , внаслідок чого площа військового містечка № НОМЕР_1 склала 2,23 га (том 1, а.с.76). 
13 вересня 1994 року Первомайська рада народних депутатів на сесії 22 скликання прийняла рішення №13, яким Міністерству оборони України (в/ч НОМЕР_2 ) було вирішено видати державні акти на право постійного користування землею загальною площею 418,5 га. 
Згідно державного акту на право постійного користування землею в/г 68 серії МК від 19 жовтня 1994 року, який акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №37, військовій частині НОМЕР_2 надано у постійне користування 2,23 гектари землі для потреб Міністерства оборони відповідно до рішення 2 сесії 22 скликання Первомайської районної ради народних депутатів від 13 вересня 1994 року (том 1, а.с.37-38, 50-51). 
Згідно витягу з директиви Міністра оборони України від 20 січня 2005 року №Д-322/1/03 наказано розформувати Первомайську квартирно-експлуатаційну частину (району) м. Первомайськ до 30 жовтня 2005 року та правонаступником її визначити Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаїв (том 1, а.с.33). 
Наказом начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління №51 від 27 грудня 2005 року «Про розформування квартирно-експлуатаційних частин (району) Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління» було розформовано Первомайську квартирно-експлуатаційну частину з 31 грудня 2005 року та визначено правонаступником останньої Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаїв. 
Згідно акту прийому-передачі земельних ділянок військових містечок № НОМЕР_4 , № НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_3 Первомайського гарнізону від Херсонської КЕЧ району до КЕВ міста Миколаїв, затвердженого начальником Південного територіального КЕУ 01 грудня 2005 року, на підставі наказу від 12 липня 2005 року №58 та розпорядження від 02 вересня 2005 року №3031/4/4170 начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України щодо перерозподілу фондів за територіальним принципом з урахуванням рівномірного закріплення фондів між відповідними КЕВ міст та КЕЧ районів Херсонська КЕЧ передала, а КЕВ м. Миколаїв прийняв земельну ділянку військового містечка № НОМЕР_1 площею 2.23 га та документацію на землекористування згідно опису №4 (том 1, а.с.34-36). 
Відповідно до матеріалів інвентаризації земель військової частини № НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (військове містечко НОМЕР_1 ) згідно розпорядження Виконавчого комітету міської ради народних депутатів №39 від 02 березня 1993 року проведена інвентаризація земель військової частини НОМЕР_2 та встановлено, що земельна ділянка площею 2.23 га використовується для потреб Міністерства оборони України на підставі розпорядження СМ УССР №877-031 від 22 листопада 1962 року, рішення Первомайського райвиконкому №266 від 19 грудня 1989 року та державного акту на право користування землею №030036 (том 1, а.с.52-61). 
За змістом статті 1 Закону України «Про використання земель оборони» та статті 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про використання земель оборони» військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.
З урахуванням наведених положень закону виділена рішенням 2 сесії 22 скликання Первомайської районної ради народних депутатів від 13 вересня 1994 року у постійне користування для потреб Міністерства оборони України земельна ділянка площею 2,23 гектари, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею в/г 68 серії МК від 19 жовтня 1994 року, який акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №37, відноситься до земель оборони.
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області №14-1639/14-17-СГ від 21 лютого 2017 року «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» ОСОБА_2 було надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності розташованої в межах території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, орієнтовний розмір земельної ділянки - 2,00 га пасовищ, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (том 1, а.с.39-43). 
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 17 травня 2017 року № 14-6345/14-17-СГ був затверджений проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 (том 1, а.с.44-45, т.2 а.с.125). 
Згідно довідки із звітності з кількісного обліку земель про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями від 27 березня 2017 року №31-14.05.0.4-1271/24-17, яка видана відділом у Первомайському районі ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області, земельна ділянка, що планується для відведення, має державну форму власності та належить до земель запасу. 
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна №382181703 від 10 червня 2024 року 19 квітня 2017 року відбулася державна реєстрація земельної ділянки площею 2 га, з цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 4825480800:01:000:053119.04.2017. 
17 лютого 2023 року був укладений договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, на підставі якого право власності на неї набув ОСОБА_1 (том 1, а.с.42). 
20 лютого 2023 року ОСОБА_1 передав у користування вказану земельну ділянку за договором оренди з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» строком на 49 років - до 20 лютого 2072 року (том 1, а.с.42). 
КЕВ м. Миколаїв звернувся до суду із позовом, який розглядається у цій справі, з метою повернення спірної земельної ділянки, посилаючись на незаконно надання цієї ділянки у приватну власність, оскільки вона є частиною земель, переданих з метою використання Збройними Силами України, і перебуває у підпорядкуванні позивача.
Щодо повноважень КЕВ м. Миколаїв на звернення із позовом, який розглядається у цій справі.
Відповідно до пункту 1 розділу Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення в системі Міністерства оборони України, яке затверджено наказом Міністерства оборони України №448 від 03 липня 2013 року (далі – Положення № 448), квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин здійснюється квартирно-експлуатаційними органами (далі — КЕО), до яких належать квартирно-експлуатаційні управління (далі — КЕУ), Регіональні управління Держспецтрансслужби (далі — РУ Держспецтрансслужби), Київське квартирно-експлуатаційне управління (далі — Київське КЕУ), квартирно-експлуатаційні відділи (квартирно-експлуатаційні частини району) (далі — КЕВ (КЕЧ)), підрозділи, визначені Адміністрацією Держспецтрансслужби (далі — КЕП), балансоутримувачі фондів військових містечок Держспецтрансслужби (далі — балансоутримувачі Держспецтрансслужби), підрозділи визначені РО Міноборони (далі — КЕП РО Міноборони), балансоутримувачі фондів військових містечок РО Міноборони (далі — балансоутримувачі РО Міноборони).
Квартирно-експлуатаційне забезпечення — комплекс заходів логістичного забезпечення, спрямованих на розміщення військових частин, утримання, експлуатацію об`єктів військової інфраструктури, облік фондів військових містечок, забезпечення військових частин приміщеннями, квартирним майном (пункт 2 розділу І Положення № 448).
До основних завдань квартирно-експлуатаційного забезпечення в мирний час та особливий період є, серед інших, організація забезпечення військових частин фондами військових містечок та земельними ділянками, організація розміщення військових частин, облік фондів військових містечок і земельних ділянок; утримання, експлуатація фондів військових містечок і територій, наданих для розміщення (пункт 2 розділу ІІ Положення № 448).
Відповідно до пункту 2 Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29 серпня 2002 року № 1282, військове містечко - майновий комплекс будівель, споруд, іншого нерухомого військового майна разом із житловим фондом, об`єктами соціальної та інженерної інфраструктури, які використовуються для його обслуговування, розміщений на відокремленій земельній ділянці, яка належить до категорії земель оборони.
Згідно із Положенням про Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаїв, яке затверджене наказом начальника Південного квартирно-експлуатаційного управління від 30 січня 2025 року № 4 (том 1, а.с. 10-30), КЕВ м. Миколаїв є органом управління, який входить до структури командування Сил логістики Збройних Сил України та створений з метою організації і виконання завдань з інженерно-інфраструктурного (квартирно-експлуатаційного) забезпечення військових частин, закладів, установ та організацій (далі – військових частин) Міністерства оборони України та Збройних Сил України, дислокованих у гарнізонах Миколаївського, Баштанського, Вознесенського, Первомайського районів Миколаївської області у мирний час та на особливий період. До повноважень КЕВ м. Миколаїв віднесено облік і забезпечення відповідно до нормативно-правових актів військових частин нерухомим військовим майном, ведення претензійної та позовної роботи, організація її проведення в підпорядкованих підрозділах, самопредставництво, представництво інтересів КЕВ, Міністерства оборони України, Командування сил логістики Збройних Сил України в судах усіх інстанцій у цивільних справах, для чого останній наділений повноваженнями бути позивачем в суді (пункти 3, 5). 
Згідно пункту 5.1 Інструкції з обліку земель оборони, затвердженої наказом Міністерства оброни України №680 від 19 грудня 2017 року №680, зарахування на оперативний облік земельних ділянок здійснюється на підставі документів, які посвідчують право користування ними (правовстановлюючі документи та акт приймання-передачі облікових документів земельної ділянки).
Пунктом 2 розділу І Інструкції про порядок дій посадових осіб Міністерства оборони України та Збройних Сил України у разі самовільного зайняття, неправомірного вилучення земель оборони, що затверджена наказом Міністерства оборони України №26 від 16 січня 2024 року, командири (керівники) користувачів та постійних користувачів (балансоутримувачів) в межах компетенції та відповідно до цієї Інструкції організовують роботу із захисту інтересів держави за напрямами запобігання, виявлення та реагування на випадки самовільного зайняття, неправомірного вилучення земельних ділянок, а саме - набуття прав на земельну ділянку на підставі судових рішень, рішень органів державної влади або місцевого самоврядування, реєстраційних дій (про скасування (припинення) прав військових частин (суб`єктів господарювання) на земельну ділянку, передачу її у власність, постійне користування, оренду іншим особам на підставі такого рішення, укладання сторонніми особами договорів емфітевзису, суперфіцію тощо), згода на яке у встановленому законодавством порядку не надавалась законним користувачем та/або яке оскаржується Міністерством оборони України.
Відповідно до пункту 1 розділу V Інструкції про порядок дій посадових осіб Міністерства оборони України та Збройних Сил України у разі самовільного зайняття, неправомірного вилучення земель оборони, що затверджена наказом Міністерства оборони України №26 від 16 січня 2024 року, командир (керівник) постійного користувача (балансоутримувача) у разі виявлення факту самовільного зайняття земельної ділянки, яка відведена безпосередньо для розміщення підпорядкованої військової частини (квартирно-експлуатаційного органу, суб`єкта господарювання) та не передана для розміщення іншої військової частини (іншому користувачу) вживає заходів, передбачених розділом IV цієї Інструкції. Територіальний юридичний підрозділ (відділ) перевіряє наявність матеріалів, необхідних для подання позову до суду з метою захисту інтересів Міноборони, наявність підстав, перспективи його подання (вивчає питання дотримання строку позовної давності, перешкод виконання рішення суду, наявної судової практики).
За такого колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що системний аналіз наведених положень нормативно-правових актів дає підстави вважати, що КЕВ м. Миколаїв є належним позивачем у вказаній справі, метою якого є захист прав користування землями оборони, оскільки є органом управління, що входить до структури Збройних Сил України, до повноважень якого віднесено і захист таких прав. Тому апеляційний суд погоджується в цій частині аргументами відзивів на апеляційні скарги ОСОБА_4 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» і відхиляє доводи апеляційних скарг відповідачів ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» щодо заперечень належності позивача у справі.
Щодо належності спірної земельної ділянки до земель оборони.
Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України обов`язок доказування і подання доказів визначений наступним чином: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (частина 3 статті 81 ЦПК України).
Згідно із статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Засада змагальності сторін у судовому процесі є однією з ключових принципів правосуддя. Вона передбачає, що судовий процес є своєрідним полем змагання між сторонами - позивачем і відповідачем у цивільних справах. Головною метою цього принципу є забезпечення справедливості та об`єктивності судового процесу. Змагальність сторін у судовому процесі дозволяє кожній стороні активно захищати свої права та інтереси. Сторони мають можливість представляти свідчення, докази та аргументи на підтримку своєї позиції перед судом. Суд, зі своєї сторони, має завдання ретельно розглянути всі аргументи та докази від обох сторін та прийняти об`єктивне рішення на підставі закону (постанова Верховного Суду 07 серпня 2024 року в справі № 725/5693/21, від 21 червня 2024 року в справі № 134/743/22 ).
Судом встановлено, що відповідно до висновку ТОВ «ТЕХНОМАП» за результатами проведення інвентаризації земельних ділянок Міністерства оборони України для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил на території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області після проведення топографо-геодезичних робіт, збору вихідної інформації, враховуючи кадастрову зйомку було сформовано межу земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 відповідно до даних державного акту на право постійного користування землею серії МК від 19 жовтня 1994 року. При формуванні земельної ділянки було виявлено, що більша частина земель, які перебувають в користуванні військового містечка № НОМЕР_1 згідно цього державного акту, знаходяться у приватній власності громадян, а саме: земельна ділянка 4825480800:01:000:0531 – ОСОБА_1 (оренда ТОВ «Агрофірма «Корнацьких»), земельна ділянка 4825480800:01:000:0561 – ОСОБА_5 (том 1, а.с.138-181).
Крім того, у пояснювальній записці, що є складовою технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок Міністерства оборони України для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил на території Первомайської міської територіальної громади Первомайського району Миколаївської області, складеної ТОВ «ТЕХНОМАП», зазначено, що при формуванні земельних ділянок було виявлено, що в межах земельної ділянки, визначеної державним актом на право постійного користування землею серії МК від 19 жовтня 1994 року, розташовані дві земельні ділянки, серед яких земельна ділянка приватної власності ОСОБА_1 , кадастровий номер 4825480800:01:000:0531.
Натомість аналіз наведених висновку, технічної документації, ситуаційних схем земельних ділянок (а.с. 139 (зворот), 140), додатку до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером 4825480800:01:000:0531 (а.с. 145 (зворот)- 146), підтверджує, що земельна ділянка площею 2 га кадастровий номер 4825480800:01:000:0531, яка на даний час на праві власності зареєстрована за відповідачем ОСОБА_1 , не повністю, але частково накладається на земельну ділянку площею 2 га, яка була виділена у постійне користування для потреб Міністерства оборони України відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії МК від 19 жовтня 1994 року. Частина спірної земельної ділянки розташована за межами земельної ділянки площею 2,23 га, яка згідно державного акту на право постійного користування землею в/г 68 серії МК від 19 жовтня 1994 року була виділена у постійне користуванні військової частини НОМЕР_2 для потреб Міністерства оборони відповідно. У справі відсутні докази того, яка саме частина спірної земельної ділянки, тобто її ідентифікуючи ознаки (площа, лінійні розміри, координати, поворотні точки), накладається на земельну ділянку земель оборони, що була передана згідно державного акту на право постійного користування землею в/г НОМЕР_5 серії МК від 19 жовтня 1994 року. 
Тому колегія суддів вважає, що у справі, яка переглядається, доведено що спірна земельна ділянка була частково сформована за рахунок земель оборони, а висновок суду про те, що земельна ділянка, власником якої на день розгляду справи є ОСОБА_1 , повністю є частиною земельної ділянки площею 2,23 га, виділеної військовій частині, не ґрунтується на доказах, які наявні у справі, а тому є помилковим.
За такого колегія суддів частково приймає доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про недоведеність обставин щодо тотожності спірної земельної ділянки, власником якої він є, та земельної ділянки, виділеної для потреб Міністерства оборони (державний акт на право постійного користування землею в/г 68 серії МК від 19 жовтня 1994 року).
Щодо обраного позивачем способу захисту порушених прав.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про використання земель оборони», статті 77 ЗК України землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Особливості відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, встановлюються законом. Кошти, отримані від відчуження таких земельних ділянок, зараховуються до Державного бюджету України та використовуються виключно на потреби оборони відповідно до кошторису Міністерства оборони України у порядку, визначеному Бюджетним кодексом України.
Статтею 4 Закону України «Про використання земель оборони» визначено вичерпний перелік видів використання земель оборони в господарських цілях. При цьому, відчуження земельних ділянок віднесених до земель оборони може відбуватися виключно у порядку передбаченому вказаним Законом.
У частині першій статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17(пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 58), від 03 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.45)).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2025 року у справі № 278/1303/20 зазначено, що: «встановивши, що передані у власність відповідача земельні ділянки належать до земель оборони, були закріплені за відповідним військовим формуванням на праві постійного користування, відповідно до статті 77 ЗК України такі землі можуть перебувати лише в державній власності, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок, що Буківська сільська рада Житомирської області не була уповноважена розпоряджатися такими земельними ділянками; […] враховуючи встановлені обставини цієї справи, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для витребування спірних земельних ділянок».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 902/122/24 (провадження № 12-15гс25) зазначено, що: «56. Основи правового режиму земель оборони визначені статтею 77 ЗК України, за частинами першою та другою якої землями оборони визнаються землі, надані для розташування і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.
57. Відповідне регулювання містить також і статті 1 та 2 Закону № 1345-IV, якими передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розташування і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі --військові частини). Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог ЗК України. […]
97. У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.
98. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. […]
101. Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц).
102. Підсумовуючи викладене вище, потрібно наголосити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Реєстру запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146)].
103. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).
104. Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.
105. Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19».
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155).
У справі, що переглядається, КЕВ м. Миколаїв, звернувшись із позовом, просив з метою повернення у постійне користування Збройних Сил України спірної земельної ділянки усунути перешкоди у здійсненні права розпорядження та користування цим майном шляхом зобов`язання ТОВ «Агрофірма Корнацьких» повернути цю земельну ділянку у державну власність, тобто заявив негаторний позов.
Оскільки позивач вимог про витребування з чужого незаконного володіння спірної земельної ділянки не заявляв, обрання ним неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 березня 2026 року у справі № 727/4654/19 (провадження № 61-291св26).
З огляду на наведені вище висновки Верховного Суду за наведених у позові обставин (передання у приватну власність земель оборони) позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області №14-6345/14-17-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» від 17 травня 2017 року, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та оренди земельної ділянки також не є ефективним, а отже і належним способом захисту порушених прав позивача у цій справі. 
Колегія суддів також звертає увагу на те, що у позовній заяві КЕВ м. Миколаїв цитував положення статей 387, 391 ЦК України, натомість сформулював позовні вимоги як усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, що суд першої та апеляційної інстанцій вважають заявленням саме негаторного позову.
При цьому колегія суддів також врахувала наступне.
За положеннями статей 387, 388, частини 2 статті 391 ЦК України (в редакції закону, яка є чинною на день звернення з позовом та розгляду справи судами) правове значення для витребування майна від останнього власника має встановлення його добросовісності (недобросовісност). Натомість у справі, яка переглядається, позивач не визначив, яким саме набувачем вважає ОСОБА_1 (добросовісним або недобросовісним) та відповідно обґрунтування своєї позиції з цього правового питання не навів.
Крім того, апеляційний звертає увагу на те, що за обставинами цієї справи встановлено часткове накладення земельної ділянки з кадастровим номером 4825480800:01:000:0531 на земельну ділянку, що перебуває на праві постійного користування КЕВ м. Миколаїв.
У пункті 145 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) зазначено, що «[…] у спорах з подібними обставинами належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається».
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що «витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці. Для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України "Про Державний земельний кадастр"). Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування АТ «Укрзалізниця» та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності Особи».
Крім того, у пункті 133 постанови від 02 липня 2025 року (провадження № 12-15гс25) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок: «витребування майна із чужого незаконного володіння як правомірний та ефективний спосіб захисту в цій справі не можна застосувати щодо всієї площі земельних ділянок, таку вимогу можна розглядати лише стосовно тієї частини земельної ділянки, що накладається на 50-метрову смугу вздовж кордону».
Подібний висновок зроблений Верховним Судом у справі № 727/4654/19 (провадження № 61-291св26).
Тобто, якщо спірна земельна ділянка частково накладається на землі оборонного значення, то ефективним та правомірним способом захисту у таких категоріях справ є вимога про витребування частини земельної ділянки, що накладається, тоді як у цій справі позивачем не надані докази щодо ідентифікації такої частини спірної земельної ділянки.
При таких обставинах, у контексті обставин справи, що є предметом апеляційного перегляду, та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту є позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування частини земельної ділянки, що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 та накладається на земельну ділянку, що належить державі.
Враховуючи, що суд першої інстанції внаслідок неповного з`ясування обставин справи неправильно визначився із характером спірних правовідносин, помилково застосував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального закону, рішення суду відповідно до положень пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України слід скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
Тому колегія суддів відхиляє як такі, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні вимог матеріального закону доводи відзивів на апеляційні скарги представника позивача про належність обраного ним способу захисту порушеного права та задовольняє апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області», а також частково задовольняє апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких».
Так, відповідно до положень частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» в апеляційних скаргах оспорюють рішення суду першої інстанції, яким було задоволено чотири позовні вимоги немайнового характеру в цілому. Натомість вони не є учасниками правовідносин щодо прийняття оспореного позивачем наказу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, виданий 17 травня 2017 року №14-6345/14-17-СГ, не наводять окремих підстав, яким чином прийняття та скасування цього наказу порушує їхні права, тому не мають повноваження на оскарження рішення суду в частині задоволення таких позовних вимог. Так саме, оскільки належними сторонами у справах про визнання недійсними цивільно-правових договорів є сторони цих договорів, а ТОВ «Агрофірма Корнацьких» не є стороною договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 лютого 2023 року, воно не може оскаржувати рішення суду в цій частині.
Щодо розподілу судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 1, 13 статті 141 ЦПК України).
З урахуванням того, що за наслідками апеляційного перегляду рішення суду скасовано, у позові відмовлено, апеляційна скарга ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області задоволена, а також частково задоволені апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких», судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції цілком покладається на позивача, за вирішення справи судом апеляційної інстанції – пропорційно від задоволення вимог апеляційних скарг.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина 2 статті 133 ЦПК України).
Таким законом є Закон України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI).
Відповідно до частини 1 статті 4 цього вказаного Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно із підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру юридичною особою ставка судового збору становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
В силу підпункту 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону № 3674-VI за подання апеляційної скарги сплачується судовий збір у розмірі 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.
У справі, яка розглядається КЕВ м. Миколаїв заявила чотири вимоги немайнового характеру, подавши позовну заяву через систему Електронний суд, тому судовий збір мав скласти 9688 грн. 80 коп. (2422,4 х 4), тоді як було сплачено 7267 грн. 20 коп., тому в дохід держави слід стягнути 2422 грн. 40 коп. недоплаченого судового збору.
За подання апеляційної скарги ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області сплатило 3633 грн. 60 коп., які підлягають стягненню на його користь з позивача.
ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» з огляду на оскарження ними рішення суду в повному обсязі повинні були сплатити по 14534 грн. 40 коп. (3633,60 х 4) судового збору кожний, тоді як сплатили по 3633 грн. 60 коп. кожний.
Враховуючи, що їхні апеляційні скарги задоволені частково - ОСОБА_1 – щодо оскарження трьох позовних вимог, та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» - щодо оскарження двох позовних вимог, сплачені ними суми судового збору за подання апеляційних скарги не підлягають поверненню, натомість з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» слід стягнути в дохід держави 3633 грн. 60 коп. недоплаченого судового збору за одну вимогу, апеляційна скарга відносно якої не задоволена. Також з КЕВ м. Миколаїв в дохід держави за розгляд справи в апеляційній інстанції необхідно стягнути 18168 грн. судового збору (3633 ,6 х 5). 
Керуючись статтями 367, 368, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області» задовольнити.
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» задовольнити частково.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 лютого 2026 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
В позові Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Миколаївська обласна військова адміністрація, Міністерство оборони України, про визнання незаконним та скасування наказу, про визнання недійсними договору купівлі-продажу землі, договору оренди землі, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити.
Стягнути в дохід держави: з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв, ЄДРПОУ 08029523, місто Миколаїв, проспект Миру, 62-А, 20590 грн. 20 коп. судового збору, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», ЄДРПОУ 31929340, 3633 грн 60 коп. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови

Головуючий:     Т.М. Базовкіна

Судді:      Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

______________________________________
Повна постанова складена 08 травня 2026 року