Справа № 161/3375/26 
Провадження № 2/161/3265/26

ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року м. Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:
головуючого - судді Смоковича М.В.
при секретарі судового засідання – Хилько О.В.
за участі:
позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування Луцької міської ради в особі виконавчого комітету Луцької міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини , -
ВСТАНОВИВ:
14.01.2025 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що з 05.05.2016 року вона з відповідачем, ОСОБА_2 , перебувають у зареєстрованому шлюбі, за час якого у них народилась спільна дитина – син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя з відповідачем не склалося, через різні погляди на сімейне життя та обов`язки, відсутнє взаєморозуміння та повага один до одного. Зазначає, що шлюб має лише формальний характер. За таких обставин вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим, а також суперечить її інтересам та інтересам їх спільної дитини. Сім`я фактично розпалась, в зв`язку з чим виникла необхідність в юридичному оформленні їх розлучення. Крім цього, просить суд визначити місце проживання дитини разом з нею.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.02.2026 року було відкрито загальне позовне провадження у даній справі, призначено підготовче засідання.
27.03.2026 року на адресу суду надійшло клопотання відповідача, ОСОБА_2 , в якому вказує, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення та просить проводити розгляд справи за його відсутності.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.04.2026 року було замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Службу у справах дітей виконавчого комітету Луцької міської ради, на належну Орган опіки та піклування Луцької міської ради в особі виконавчого комітету Луцької міської ради.
21.04.2026 року на адресу суду надійшли пояснення представника третьої особи, ОСОБА_4 , в яких вказано, що під час з`ясування обставин справи їм стало відомо, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, що підтверджується заявою відповідача, ОСОБА_2 від 12.12.2026 року, а тому надати висновок щодо доцільності проживання дитини разом з матір`ю не мають можливості.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.04.2026 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті позовних вимог.
В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору в судовому засіданні пояснила, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, оскільки спір про визначення місця проживання дитини відсутній.
Заслухавши пояснення учасників судового провадження, з приводу предмету спору, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 05.05.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано Виконавчим комітетом Дубищенської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, актовий запис № 3, про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .
За час шлюбу в сторін народилась спільна дитина – син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, яке видане Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, актовий запис №3076, серії НОМЕР_2 .
Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно зі змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.
Як вбачається зі змісту ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Судом встановлено, що сторони припинили шлюбно-сімейні стосунки через втрату почуття любові, взаєморозуміння та різні погляди на шлюб і сімейне життя.
На даний час шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, спільне господарство не ведеться.
За таких обставин суд вважає, що подальше спільне життя сторін є неможливим, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін , а тому шлюб підлягає розірванню.
Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 слідує, що остання також бажає реалізувати свої законні права та інтереси щодо визначення місця проживання дитини разом з нею.
Як встановлено судом, після припинення між сторонами подружніх відносин, дитина проживає з позивачем.
Дана обставина відповідачем, ОСОБА_2 , не заперечується та визнається.
Як вбачається із Витягу з реєстру територіальної громади № 2025/018706269 від 15.12.2025 року, малолітній ОСОБА_3 , з 15.09.2017 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Факт реєстрації позивача разом із дитиною за вказаною вище адресою також підтверджується витягом №2025/018706561 від 15.12.2025 року.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.03.2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).
У відповідності до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
У ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ст. 7 СК України).
У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
В ході розгляду справи судом було встановлено, що сторони фактично досягли згоди щодо проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з позивачем, батько дитини не ініціював питання про визначення місця проживання разом з ним, не вживав жодних заходів щодо відібрання дитини у його матері.
Відповідач заявлені позовні вимоги визнав що, з урахуванням вищенаведеного, свідчить про відсутність як в минулому, так і станом на дату ухвалення даного судового рішення, спору щодо визначення місця проживання спільного з позивачем сина.
На переконання суду, позивач ОСОБА_1 у даному судовому провадженні не довела, що її права порушені, не визнані або оспорюються відповідачем.
Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10.07.2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24), від 10.12.2024 року у справі № 299/8679/23 (провадження № 61-14033св24) та від 15.01.2025 року у справі № 755/15383/23 (провадження № 61-14116св24).
А тому суд приходить до висновку, що в даній частині позовні вимоги не обґрунтовані достатніми доказами про наявність спору щодо визначення місця проживання сина ОСОБА_3 .
Таким чином, позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини є такими, що підлягають до часткового задоволення.
Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Питання про розподіл судових витрат сторонами перед судом не порушувалось
Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-268, 352, 354 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування Луцької міської ради в особі виконавчого комітету Луцької міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини – задовольнити частково.
Шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований 05.05.2016 року виконавчим комітетом Дубищенської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, актовий запис № 3 - розірвати.
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .
Третя особа: Орган опіки та піклування Луцької міської ради в особі виконавчого комітету Луцької міської ради, ЄДРПОУ 04051327, адреса місцезнаходження: Волинська область, м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, буд. 21.
Повний текст рішення складений 24.06.2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Волинської області М.В. Смокович