Справа № 161/20357/25 	Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М. 	
Провадження № 22-ц/802/594/26  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
з участю:
секретаря судового засідання – Трикош Н. І.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача – Жегестовської К. Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, третя особа Міністерство оборони України про встановлення факту перебування на утриманні, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 лютого 2026 року,
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що він проживав разом з братом ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . 
Вказував, що вони вели спільне господарство та мали спільний побут. При цьому, його брат ОСОБА_3 до призову на військову службу працював на будівництві та отримував високий дохід, оплачував комунальні платежі, купував побутову техніку в квартиру, продукти харчування, забезпечував його лікуванням, здійснював побутові витрати та інші необхідні платежі. Допомога, яка надавалась його братом, була постійним і основним джерелом засобів його існування. ОСОБА_2 у шлюбі не перебував та не мав дітей.
Позивач зазначав, що у зв`язку із військовою агресією 16 липня 2024 року його брата ОСОБА_2 було мобілізовано до лав Збройних Сил України, однак ІНФОРМАЦІЯ_2 він помер у зв`язку із отриманням вибухової травми внаслідок військових дій.
Встановлення факту перебування на утриманні ОСОБА_2 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 необхідно для реалізації права на призначення пенсії по втраті годувальника, оскільки, звернувшись до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, отримав роз`яснення, що йому необхідно встановити факт перебування на утриманні загиблого брата.
У зв`язку з наведеним просив суд встановити факт його перебування на утриманні ОСОБА_2 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 лютого 2026 року у задоволенні позовної заяви відмовлено.
Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції зроблено неправильні висновки по суті вирішення спору. Зокрема, суд не вивчав рівень доходу позивача та загиблого, тривалі періоди відсутності доходу позивача та не провів відповідно порівняльний аналіз. При цьому суд не взяв до уваги письмові докази, надані позивачем, а саме: довідку ОСББ «Наш дім 37Б» від 24 березня 2025 року, фото його та загиблого брата в різні періоди, квитанції оплати комунальних платежів, чеки на придбання побутової техніки, показання свідків. Вважає, що дані докази підтверджують факт спільного проживання сторін, факт перебування на утриманні в загиблого брата. Також судом не досліджувались обставини щодо наявності або відсутності у загиблого ОСОБА_2 інших членів сім`ї, дружини та дітей, у зв`язку з чим суд зробив помилкові висновки при прийнятті рішення.
Представником третьої особи Міністерства оборони України до апеляційного суду подано додаткові пояснення, які суд розцінює як відзив на апеляційну скаргу, в яких він вважає рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 такою, що не підлягає задоволенню. Вказує, що ОСОБА_1 не надав суду першої інстанції належних і беззаперечних доказів про перебування на утриманні брата, який загинув, ним не зазначено і не доведено, чому він не міг самостійно себе утримувати, а покладався лише на утримання загиблого. Доказів отримання такої допомоги зі сторони останнього суду не представлено. Під час судового засідання доводи позивача не відповідали обставинам справи та його пояснення в судовому засіданні були суперечливими, так як із них слідує, що в реальності померлий брат періодично надавав допомогу сім`ї брата у вигляді подарунків та інших витрат, однак вона не являлась постійним і основним джерелом засобів до існування позивача. Зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення правомірно та об`єктивно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Відзивів на апеляційну скаргу від інших учасників не надходило, що згідно з вимогами частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу.
Інші учасники судового процесу не з`явилися, про розгляд справи повідомлені відповідно до вимог ЦПК України.
Від представників Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області та Міністерства оборони України надійшли заяви про розгляд справи без участі представників. У зв`язку з цим суд ухвалив розгляд справи проводити за відсутності учасників справи, які не з`явилися, але були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи, що відповідає нормам ч.2 ст.372 ЦПК України. 
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Згідно з вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.
Відмовляючи в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_4 , Головного управління ПФУ у Волинській області, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних і беззаперечних доказів перебування на утриманні брата, який загинув, ним не зазначено і не доведено, чому він не міг самостійно себе утримувати, а покладався лише на утримання загиблого. Доказів отримання регулярної матеріальної допомоги з боку загиблого, яку можна було би вважати постійним і основним джерелом засобів до існування позивача, суду не надано. 
Проте, повністю погодитись із даними висновками суду колегія суддів не може з наступних підстав.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно із вимогами ЦПК України, колегія суддів враховує таке.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачає право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20).
Як визначено пунктом 7 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства. Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.
Касаційний суд уже вказував, що районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а відтак не мають статусу юридичних осіб (постанова Верховного Суду від 27 березня 2024 року в справі № 344/6751/22).
У постанові Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 524/7691/23 вказано, що районний ТЦК та СП є відокремленим підрозділом; поза увагою судів залишилось те, що районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а відтак не мають статусу юридичних осіб; філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже, неможливістю вирішення цивільного спору. Тому судові рішення суду належить скасувати та провадження у справі закрити.
Відповідно до частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ГУ ПФУ у Волинській області, третя особа Міністерство оборони України, про встановлення факту перебування його на утриманні брата, який загинув при виконанні обов`язків військової служби. Вказував, що встановлення такого юридичного факту йому потрібно для оформлення одноразової грошової допомоги та пенсії за втратою годувальника після смерті ОСОБА_2 .
На письмовий запит суду апеляційної інстанції з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, надійшла відповідь, сформована засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», в якій зазначено, що інформації про відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 в реєстрі не знайдено, тобто він не є юридичною особою.
В позові та в інших документах, доданих до матеріалів справи, вказано про наявність у даного відповідача коду ЄДРПОУ 09705831, однак цей код був присвоєний ІНФОРМАЦІЯ_5 , який припинив діяльність на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення окремих питань виконання військового обов`язку та ведення військового обліку» від 30.03.2021 № 1357-IX, та внаслідок створення на його базі відповідного ІНФОРМАЦІЯ_4 , котрий не був наділений правовим статусом його правонаступника з відповідним присвоєнням попереднього номера в ЄДРПОУ.
Таким чином, суд першої інстанції не звернув уваги, що філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже, неможливістю вирішення цивільного спору до цього відповідача.
ІНФОРМАЦІЯ_6 є відокремленим підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_7 , а відтак не має статусу юридичної особи. Позивач клопотання про залучення як відповідача ІНФОРМАЦІЯ_7 не заявляв.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Однією з підстав закриття провадження у справі є те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц зазначено, що приписи «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства, відповідно, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами.
Отже, оскаржене судове рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 належить скасувати та провадження у справі в цій частині закрити.
Разом з тим, в іншій частині, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, виходячи з таких мотивів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» визначено, що сім`ям загиблих осіб (загинули (померли) внаслідок отриманого після введення воєнного стану поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини) виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 грн, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
У статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).
Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).
Непрацездатними членами сім`ї вважаються  діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. Водночас братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків (пункт «а» частини четвертої статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»).
Статтею 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.  Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23 зроблено такі висновки. Положеннями пункту 5 Порядку № 975 регламентовано, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується рівними частинами членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця визначаються відповідно до Сімейного кодексу України , а утриманці - відповідно до Закону № 2262-XII  «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
У пункті 10 Порядку № 975 визначено перелік документів, які подають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога.
Зокрема, передбачено, що особи, які не були членами сім`ї загиблого, але перебували на його утриманні, додають до заяви рішення суду або нотаріально посвідчений правочин, що підтверджуватиме факт перебування заявника на утриманні загиблого (померлого).
Для цілей визначення того, чи є особа утриманцем у розумінні чинного законодавства, необхідно встановити, чи має така особа право на призначення пенсії в разі втрати годувальника за приписами Закону № 2262-ХІІ.
З огляду на викладене, слід враховувати, що: встановлення судом факту перебування фізичної особи на утриманні прямо передбачено у пункті 2 частини першої статті 315 ЦПК України; для отримання одноразової грошової допомоги згідно з Порядками № 975 додаються рішення суду, що підтверджують факт перебування заявника на утриманні загиблого (померлого).
Отже, гарантією реалізації права на соціальний захист утриманців загиблих військовослужбовців є судовий порядок встановлення юридичного факту перебування фізичної особи на утриманні з метою отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця.
Судове рішення про встановлення факту перебування особи на утриманні є тим документом, який заявник подає для призначення йому одноразової грошової допомоги як утриманцю загиблого (померлого) військовослужбовця (пункт 10 Порядку № 975). Тобто, таке судове рішення є обов`язковим (преюдиційним) для органів військового управління.
Відповідно до абзацу п`ятого пункту 3.1 Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців Збройних Сил України в період дії воєнного стану, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 25 січня 2023 року № 45, (далі – Порядок № 45) районний (міський) ТЦК та СП веде облік осіб загиблих (померлих) військовослужбовців (осіб, звільнених з військової служби) та осіб, які звернулися (можуть звернутися) за отриманням одноразової грошової допомоги.
В абзаці першому цього ж пункту зазначено, що районний ТЦК та СП є органом, уповноваженим приймати документи, передбачені додатком 2, від осіб, які можуть звернутися за отриманням одноразової грошової допомоги, оформлювати документи для її призначення та виплати.
Алгоритм дій органів військового управління та їх компетенція при надходженні від особи заяви про призначення та виплату одноразової грошової допомоги закріплений у розділі IV Порядку № 45.
Районний (міський) ТЦК та СП приймає від заявників документи, завіряє їх копії та не пізніше 7 робочих днів після надходження всіх документів надсилає їх обласному ТЦК та СП за підпорядкуванням (пункт 4.2); обласний ТЦК та СП перевіряє отримані документи, визначає осіб, які документально підтвердили своє право на одержання одноразової грошової допомоги, а також осіб, які звернулися (можуть звернутися) за її одержанням, але не надали (надали не всі) документи. Результати опрацювання документів ІНФОРМАЦІЯ_8 зазначаються у висновку та доповіді, які разом з іншими документами надсилаються до Департаменту соціального забезпечення (через Управління соціальної підтримки (пункт 4.3); у подальшому документи опрацьовуються структурними підрозділами апарату Міністерства оборони України і Генерального штабу Збройних Сил України відповідно до їх повноважень та подаються на розгляд Комісії Міноборони (пункт 4.4); районні (міські) ТЦК та СП, які здійснювали оформлення документів для призначення одноразової грошової допомоги, повідомляють заявників про прийняте головним розпорядником коштів рішення щодо призначення або відмови у призначенні одноразової грошової допомоги (пункт 4.6).
Таким чином, Верховний Суд у наведеній постанові вказує, що не районні ТЦК та СП, а відповідна Комісія Міністерства оборони України є суб`єктами прийняття остаточного рішення про призначення чи про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги утриманцям загиблого військовослужбовця.
Також Касаційний суд зауважував, що для цілей визначення того, чи є особа утриманцем у розумінні чинного законодавства, необхідно встановити, чи має така особа право на призначення пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а встановленням такого факту судом може бути підставою для призначення як пенсії в разі втрати годувальника, так і одноразової грошової допомоги як утриманцю загиблого (померлого) військовослужбовця, і таке судове рішення є обов`язковим (преюдиційним) для органів військового управління та ПФУ, які є суб`єктами їх призначення. Суб`єктом прийняття остаточного рішення про призначення чи про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги утриманцям загиблого військовослужбовця є відповідна Комісія Міністерства оборони України.
Разом з тим, незалежно від можливості вирішення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження, зокрема, за відсутності інших суб`єктів отримання одноразової грошової допомоги та/або відсутності з ними спору про право, заявник не позбавлений права звернутися до суду із такою заявою в позовному провадженні, і процесуальне законодавство не передбачає таких наслідків як закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, якщо особа звернулася до суду в позовному провадженні із заявою про встановлення юридичного факту, яку належить вирішувати в порядку окремого провадження. Проте, у такому випадку відповідачами залежно від мети встановлення юридичного факту також мають бути відповідні суб`єкти призначення, для яких таке судове рішення буде обов`язковим (преюдиційним), зокрема в цій справі ? Міністерство оборони України та ГУ ПФУ у Волинській області.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зазначав, що проживав та вів спільне господарство із братом ОСОБА_2 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою ОСББ «Наш дім 37Б» №05/03-25 від 24 березня 2025 року (а.с. 14).
Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18 жовтня 2024 року військовослужбовець ОСОБА_2 вважається таким, що загинув (помер) ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок отриманих поранень, виконуючи бойове завдання (а.с. 15).
Члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування (положення статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»).
Отримання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не може бути безумовною підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні.
Отже, на підтвердження (спростування) перебування фізичної особи на утриманні померлого закон вимагає надання відповідних доказів (наприклад, довідки про склад сім`ї, спільне проживання або утримання, медичні документи, виписки з банківських рахунків, довідки про доходи, чеки, квитанції, договори про оплату комунальних, навчальних, медичних послуг, показання свідків, фото/відеоматеріали, листування (особистого або ділового характеру)), які зумовлюють дослідження судом обставин приватного життя утриманця та особи, яка надавала утримання.
Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів (постанова Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 592/17552/18).
За таких обставин суд у цілому погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність заявлених вимог та відсутність правових підстав для задоволення позову. Враховуючи, що ОСОБА_1 на момент загибелі брата був повнолітнім, мав свою сім`ю, доказів, які би підтверджували його належність до категорії непрацездатних осіб, котрі мають право на отримання пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», ним не надано, як і не надано доказів отримання від загиблого ОСОБА_2 матеріальної допомоги, яка була основним та постійним джерелом для його існування, судом правомірно вирішено, що відсутні правові підстави для задоволення заяви про встановлення факту перебування позивача на утриманні загиблого.
До схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 31 березня 2026 року у справі №754/15529/24.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на довідку про спільне проживання з братом, показання свідків та здійснення братом матеріальної допомоги не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки сам факт спільного проживання, родинних відносин та надання допомоги не свідчить про перебування особи на утриманні у розумінні закону. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував передачі коштів від брата, колегія суддів також відхиляє, оскільки заявником не надано доказів відсутності власних доходів або документів, які б дозволили встановити співвідношення між отриманою допомогою та іншими джерелами існування. 
Суд не бере до уваги посилання апеляційної скарги на показання свідків, оскільки їх показання підтверджують лише факт спільного проживання, часткової допомоги з боку брата, але не підтверджують факту повного матеріального утримання заявника або того, що брат узяв на себе постійний обов`язок його забезпечення.
Оскільки судове рішення в частині провадження у справі закрито, а в іншій його частині залишено без змін, то судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають розподілу і покладаються на позивача.
Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд     
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 лютого 2026 року в даній справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування на утриманні скасувати і провадження у справі в цій частині закрити.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: