ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 907/1115/25	

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Орищин Г.В.
суддів Галушко Н.А.
Желіка М.Б.

розглянув без повідомлення (виклику) представників сторін апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України”, м. Київ в особі філії “Карпатський лісовий офіс” Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України”, м. Ужгород Закарпатської області
на рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.01.2026 (повне рішення складено 19.01.2026, суддя А.А. Худенко)
у справі № 907/1115/25
за позовом Івано-Франківської окружної прокуратури, м. Івано-Франківськ, в інтересах держави в особі Тлумацької міської ради, м. Тлумач Івано-Франківського району Івано-Франківської області
до відповідача Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України”, м. Київ в особі філії “Карпатський лісовий офіс” Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України”, м. Ужгород Закарпатської області
про стягнення 104 839,86 грн шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу

Господарський суд Закарпатської області у рішенні від 19.01.2026 ухвалив: - задоволити повністю позов Івано-Франківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Тлумацької міської ради; - стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” в особі філії “Карпатський лісовий офіс” Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” 104 839,86 грн шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, шляхом перерахування коштів на рахунок Тлумацької міської ради; - стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” в особі філії “Карпатський лісовий офіс” Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” на користь Івано-Франківської обласної прокуратури 3028 грн судового збору.
При ухваленні рішення місцевий суд виходив з того, що ліси є об`єктом права власності Українського народу та перебувають під особливою державною охороною, а обов`язок щодо забезпечення їх охорони, захисту і збереження від незаконних рубок покладено на постійного лісокористувача. Суд встановив факт незаконної вирубки дерев на підвідомчій відповідачу території, а також неналежне виконання ним обов`язків із охорони лісу, що виразилося у протиправній бездіяльності та незабезпеченні належного контролю за збереженням лісових насаджень. При цьому, суд застосував принцип презумпції вини у спорах про відшкодування шкоди, завданої навколишньому природному середовищу та дійшов висновку про наявність усіх елементів цивільного правопорушення. Суд також врахував правові позиції Верховного Суду щодо відповідальності постійних лісокористувачів незалежно від того, ким саме здійснено незаконну рубку, а також визнав належними і допустимими доказами висновки експертизи, проведеної в межах кримінального провадження. Оскільки відповідач не надав переконливих доказів належного виконання обов`язків із охорони лісу та не спростував розрахунку суми завданої шкоди, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог і наявність підстав для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування шкоди в повному обсязі.
Не погодившись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.01.2026 у цій справі, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що:
- для покладення деліктної відповідальності за ст.1166 ЦК України, обов`язковою є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку та вини. Прокурором не доведено наявності протиправної бездіяльності відповідача, не встановлено конкретних порушень вимог лісового законодавства та не підтверджено причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю постійного лісокористувача і фактом незаконної рубки;
- ДП «Ліси України» здійснювались належні заходи з охорони лісового фонду, а факт незаконної порубки був самостійно виявлений працівниками лісової охорони, про що своєчасно повідомлено правоохоронні органи, це свідчить про належне виконання функцій із виявлення та фіксації правопорушень, а не про бездіяльність. Законодавство не покладає на постійного лісокористувача обов`язку здійснювати цілодобовий фізичний контроль за всією територією лісового фонду;
- висновок інженерно-екологічної експертизи, покладений судом першої інстанції в основу рішення, не може вважатися належним доказом розміру шкоди, оскільки експертиза проводилась виключно за матеріалами кримінального провадження без натурного обстеження місця події. Крім того, експерт не мав відповідної спеціалізації для визначення розміру шкоди, а сам висновок не містить достатніх даних щодо кількості пнів, їх діаметрів, ознак та методики проведення замірів, що унеможливлює достовірний розрахунок збитків;
- в матеріалах справи відсутній акт перевірки дотримання природоохоронного законодавства, складений уповноваженим органом у порядку, визначеному Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності». Без проведення відповідної перевірки та оформлення її результатів неможливо належним чином встановити факт порушення природоохоронного законодавства з боку відповідача та розмір заподіяної шкоди.
Скориставшись своїм правом, наданим статтею 263 ГПК України, прокурором подано відзив на апеляційну скаргу, в якому висловлено заперечення проти доводів апелянта, зокрема, з огляду на таке:
- Лісовим кодексом України прямо передбачено обов`язок постійних лісокористувачів здійснювати охорону, захист і збереження лісових насаджень від незаконних рубок та інших порушень. ДП «Івано-Франківське лісове господарство», правонаступником якого є ДП «Ліси України», було постійним лісокористувачем спірної ділянки та відповідало за належну організацію охорони лісу. Невиконання цих обов`язків є порушенням вимог Лісового кодексу України та тягне цивільно-правову відповідальність;
- матеріалами справи підтверджено, що відповідач не забезпечив належної охорони лісових насаджень, внаслідок чого на підконтрольній йому території відбулася незаконна порубка дерев. Саме нездійснення комплексу необхідних заходів із запобігання незаконним рубкам є проявом протиправної бездіяльності постійного лісокористувача. Наслідком такої бездіяльності стало заподіяння державі шкоди в розмірі 104 839,86 грн, що підтверджує наявність усіх елементів цивільного правопорушення;
- відповідальність постійного лісокористувача виникає не лише у разі безпосереднього вчинення незаконної рубки, а й у випадку незабезпечення належної охорони лісу. Визначальним є сам факт порушення правил лісокористування та неналежного виконання обов`язків щодо охорони лісових ресурсів. Тому доводи апеляційної скарги про невстановлення конкретних осіб, які здійснили порубку, не спростовують вини відповідача та не звільняють його від обов`язку відшкодувати завдану шкоду;
- в матеріалах справи наявні протокол огляду місця події, акти огляду, відомості переліку пнів, матеріально-грошова оцінка лісосіки та висновок судової інженерно-екологічної експертизи. Висновком експерта встановлено розмір шкоди у сумі 104 839,86 грн, а сам розрахунок здійснений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 665 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу». Докази, отримані в межах кримінального провадження, можуть використовуватись у господарському процесі та оцінюються судом у сукупності з іншими доказами.
З огляду на приписи ч.10 ст.270 ГПК України, з врахуванням ціни позову, розгляд апеляційної скарги Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” в особі філії “Карпатський лісовий офіс” Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” здійснюється Західним апеляційним господарським судом без виклику представників сторін. 
Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази в сукупності, судова колегія встановила такі обставини: 
Івано-Франківською окружною прокуратурою за результатами вивчення матеріалів кримінального провадження № 12021091240000018 від 17.04.2021, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 246 Кримінального кодексу України, щодо повноти та своєчасності відшкодування шкоди, заподіяної державі порушенням вимог лісового законодавства, встановлено факт завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев невстановленими особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.
Встановлено, що 16.04.2021 ДП «Івано-Франківське лісове господарство» звернулося до відділення поліції № 5 (м. Тлумач) Івано-Франківського районного управління поліції ГУНП в Івано-Франківській області з заявою щодо вжиття відповідних заходів та встановлення осіб, причетних до незаконної порубки дерев у кварталі 4, виділі 5, урочища «Вільне» Тлумацького лісництва, розташованого на території Тлумацької територіальної громади. У зверненні зазначено, що невстановленими особами здійснено незаконну порубку 8 дерев, внаслідок чого заподіяно шкоду лісовому господарству.
За результатами огляду місця вчинення правопорушення 15.04.2021 складено акт огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства, а 16.04.2021 — відомість переліку пнів самовільно зрубаних дерев, переводу діаметрів пнів та шкоди нанесеної лісу, у яких зазначено, зокрема, що сума шкоди, заподіяної лісовому господарству, становить 105 019,86 грн.
За вказаним фактом 17.04.2021 розпочато кримінальне провадження № 12021091240000018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 246 КК України. Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснювалося слідчим відділенням відділення поліції № 5 (м. Тлумач) Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області.
В межах досудового розслідування Івано-Франківським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз проведено судову інженерно-екологічну експертизу. 
Відповідно до висновку експерта № 1471/21-28/1581/21-28 від 22.07.2021, за результатами проведення інженерно-екологічної експертизи встановлено, що розмір шкоди, заподіяної внаслідок незаконної порубки 8 сироростучих та сухостійних дерев різних порід у кварталі № 4, виділі № 5 Тлумацького лісництва ДП «Івано-Франківське лісове господарство», розташованого в урочищі «Вільне», становить 104 839,86 грн.
Факт незаконної рубки 8 сироростучих та сухостійних дерев різних порід, а саме дуба звичайного, липи дрібнолистої та граба звичайного, на території Тлумацького лісництва ДП «Івано-Франківське лісове господарство» в межах Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області зафіксовано у протоколі огляду місця події від 16.04.2021, проведеному за участю майстра лісу Тлумацького лісництва ДП «Івано-Франківське лісове господарство» Сулими В.В., а також в акті огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 15.04.2021 та відомості від 16.04.2021, у якій зазначено перелік самовільно зрубаних дерев, а саме: дуб звичайний (сироростучий) із діаметром пня 76 см; дуб звичайний (сироростучий) із діаметром пня 94 см; липа дрібнолиста (сироростуча) із діаметром пня 63 см; граб звичайний (сироростучий) із діаметром пня 44 см; граб звичайний (сухостійний) із діаметром пня 23 см; дуб звичайний (сироростучий) із діаметром пня 34 см; граб звичайний (сироростучий) із діаметром пня 27 см та граб звичайний (сироростучий) із діаметром пня 23 см.
Водночас, у відомості від 16.04.2021 лісокористувачем самостійно обчислено суму шкоди, заподіяної лісовому господарству, у розмірі 105 019,86 грн, тоді як відповідно до висновку експерта розмір шкоди становить 104 839,86 грн. 
Прокуратурою попередньо повідомлено Тлумацьку міську раду про встановлені порушення інтересів держави. Однак, уповноваженим органом не вжито заходів представницького характеру та не подано позову про стягнення завданих збитків. Вказана бездіяльність уповноваженого органу оцінена прокурором як неналежне виконання функцій щодо захисту інтересів держави, що відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є достатньою правовою підставою для здійснення органами прокуратури представництва інтересів держави в суді шляхом пред`явлення відповідного позову.
Перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків: 
Відповідно до п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України, прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Абзацом 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац 2 частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).
Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).
Відповідно до абзаців 1- 3 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Згідно із частиною четвертою статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Відповідно до абзацу 2 частини п`ятої статті 53 ГПК України, у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Тобто, визначений частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і, до якого як до відповідача буде звернений позов.
Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц).
Отже, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду). Процесуальні наслідки відсутності, зокрема, обґрунтування підстави для звернення до суду прокурора, визначені статтею 174 ГПК України.
Таким чином, процесуальний статус сторін у справі залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі. У свою чергу, суд оцінює наведене прокурором обґрунтування та, у випадку встановлення відсутності підстав для представництва, застосовує наслідки, передбачені статтею 174 або статтею 226 ГПК України.
Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, визначений ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок попередньо звернутися до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача.
Природні ресурси, що знаходяться на території України, є об`єктами власності народу, права від імені якого здійснюють органи державної влади та місцевого самоврядування. Місцеві ради представляють територіальні громади і здійснюють від їх імені повноваження щодо управління та контролю за використанням комунальної власності, у тому числі земель та природних ресурсів.
Територіальні громади мають право комунальної власності на землю та природні ресурси, а також здійснюють контроль за охороною навколишнього природного середовища на своїй території. У разі завдання збитків природним ресурсам внаслідок незаконної порубки дерев вони підлягають відшкодуванню та спрямовуються на заходи з охорони навколишнього середовища відповідної громади.
До позовної заяви прокурором долучено документи, що підтверджують листування з органом місцевого самоврядування щодо отримання інформації про вжиті заходи для стягнення збитків та наявності підстав для представництва інтересів держави. 
У відповіді від 22.09.2025 за № 3985-25 Тлумацька міська рада повідомила про те, що нею не вживались заходи цивільно-правового характеру для відшкодування шкоди за незаконну вирубку лісів.
Таким чином, Тлумацька міська рада не вжила належних та своєчасних заходів для відшкодування збитків, завданих незаконною порубкою дерев, що призвело до порушення прав держави на захист своїх природних ресурсів.
З врахуванням викладеного, суд апеляційної дійшов висновку про те, що прокурором дотримано встановленого законом порядку звернення до суду, належним чином обґрунтовано підстави представництва інтересів держави та підтверджено факт нездійснення або неналежного здійснення захисту відповідним уповноваженим органом.
За приписами ст.19 Лісового Кодексу України (далі - ЛК України), постійні лісокористувачі зобов`язані: забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; вести лісове господарство на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснювати використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення; вести первинний облік лісів; дотримуватися встановленого законодавством режиму використання земель; забезпечувати охорону типових та унікальних природних комплексів і об`єктів, рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, рослинних угруповань, сприяти формуванню екологічної мережі відповідно до природоохоронного законодавства.
Положеннями ст.63 ЛК України передбачено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.
Згідно з п.5 ч.1 ст.64 ЛК України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.
Частиною 5 ст.86 ЛК України передбачено, що забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства та органи місцевого самоврядування, власників лісів і постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу.
Отже, організація і забезпечення охорони та захисту лісів, що передбачають здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на, зокрема постійних лісокористувачів.
За приписами ст.105 ЛК України, порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону.
Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у, зокрема, незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників.
Відповідно до ст.107 ЛК України підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.
Статтею 69 ЗУ "Про охорону навколишнього природного середовища" встановлено, що шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.
Системний аналіз положень ст. ст. 86, 105 та 107 ЛК України дає підстави для висновку про те, що у випадку порушення вимог щодо організації охорони і захисту лісів, відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, а також передбачено, що підприємства, установи, організації зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.
Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.
Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев. При цьому, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами (такий висновок міститься у постановах від 18.05.2023 у справі № 914/669/22, від 24.01.2024 у справі № 907/449/22, об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.08.2018 у справі № 909/976/17).
Правовий аналіз наведених вище приписів чинного законодавства свідчить про те, що організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 9901/93/19 зазначила, що виходячи з вимог частини другої статті 19, статей 63 і 86 Лісового кодексу України, лісокористувач є не потерпілою, а навпаки, відповідальною особою за шкоду, завдану внаслідок незаконної порубки лісу, перед державою як власником лісових ресурсів. Адже в цьому випадку, вина лісокористувача полягає у протиправній бездіяльності щодо невжиття належних заходів захисту й охорони лісових насаджень. Таким чином, право на відшкодування шкоди, завданої самовільним вирубуванням лісу, має держава, цивільно-правову відповідальність перед якою несуть безпосередні винуватці порубки нарівні з лісокористувачами.
Згідно зі ст.1172 ЦК України, юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння особи, яка завдала шкоду (цивільне правопорушення). Винне діяння - це усвідомлений, вольовий вчинок людини, зовні виражений у формі дії (активного поводження) або бездіяльності (пасивного поводження). У даному випадку бездіяльність відповідача полягає невжитті всіх можливих і достатніх заходів з охорони лісу, оскільки факт незаконної порубки третіми особами не заперечується та не спростовано.
Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. У даному випадку відповідачем не дотримано вимоги ЛК України щодо забезпечення охорони лісу від незаконних порубок, внаслідок чого завдано збитки навколишньому природному середовищу, та державі, як власнику лісових ресурсів.
Бездіяльність - це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретної дії (дій), які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах. Бездіяльність тотожна дії за своїми соціальними та юридичними властивостями, тобто вона суспільно небезпечна і протиправна, є свідомим і вольовим актом поведінки людини.
Наявність реальної можливості діяти певним чином полягає в тому, що особа в даній конкретній ситуації мала реальну можливість діяти, тобто виконати активні дії і запобігти тим самим злочинним наслідкам. При оцінці можливості (чи неможливості) виконати покладені на особу обов`язки слід враховувати конкретну обстановку, умови місця і часу, зміст обов`язків, покладених на особу. Враховуються і її суб`єктивні можливості щодо виконання необхідних дій.
Із встановлених судом обставин вбачається, що незаконна порубка дерев відбулася в межах лісової ділянки, яка перебуває у постійному користуванні відповідача. На постійного лісокористувача законом покладено обов`язок здійснювати комплекс організаційних, превентивних та контрольних заходів, спрямованих на збереження лісових насаджень і недопущення їх незаконного знищення. Такий обов`язок має активний характер і передбачає не формальне закріплення функцій охорони, а їх реальне виконання.
Факт незаконної рубки сам по собі не утворює автоматичної підстави для покладення відповідальності. Водночас, саме на відповідача покладається обов`язок довести, що ним вжито всіх залежних від нього заходів для належної організації охорони відповідної лісової ділянки та, що шкода виникла незалежно від його поведінки.
Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про належне та ефективне здійснення відповідачем заходів охорони у період, коли була вчинена незаконна рубка, або про існування об`єктивних обставин, що виключали можливість запобігання такому правопорушенню. Відповідач не надав доказів, які б підтверджували системність контролю, достатність організаційних заходів чи неможливість запобігти заподіянню шкоди навіть за умов належного виконання обов`язків.
За таких обставин, встановлений факт незаконної порубки в межах підвідомчої відповідачу території у сукупності з відсутністю доказів належного виконання ним обов`язків щодо охорони лісу свідчить про наявність протиправної бездіяльності. Саме невжиття або неналежне вжиття заходів охорони створило умови, за яких треті особи отримали можливість здійснити незаконну рубку, що зумовило заподіяння шкоди навколишньому природному середовищу.
Порушення відповідачем встановленого законом обов`язку із забезпечення охорони лісу перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням негативних наслідків, оскільки за належної організації охорони заподіяння шкоди у встановленому розмірі було б об`єктивно ускладненим або унеможливленим.
Відповідно до загальних засад деліктної відповідальності вина заподіювача шкоди презюмується. Обов`язок доведення відсутності вини покладається на особу, яка заперечує проти позову. Відповідач не довів, що вжив усіх необхідних і достатніх заходів для належного виконання покладених на нього функцій охорони лісу, а тому презумпція його вини не спростована.
Доказів на спростування правильності проведених розрахунків завданої шкоди чи контррозрахунку проведених нарахувань відповідач не надав.
Доводи апелянта про відсутність у матеріалах справи акта перевірки дотримання природоохоронного законодавства, складеного уповноваженим органом державного нагляду (контролю), не можуть бути підставою для висновку про недоведеність факту порушення або розміру заподіяної шкоди.
Законодавством не встановлено, що факт незаконної порубки дерев та завдані цим збитки можуть підтверджуватися виключно актом державного контролю у розумінні Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».
Натомість, обставини порушення лісового законодавства та розмір шкоди можуть встановлюватися іншими належними та допустимими доказами у їх сукупності, зокрема протоколами огляду місця події, актами обстеження, матеріально-грошовою оцінкою лісосіки та висновками судових експертиз, які містяться в матеріалах справи та були досліджені судом.
Судова колегія враховує викладену у постанові Верховного Суду від 30.04.2020 у справі № 924/497/19 правову позицію, у відповідності до якої, при вирішенні господарських спорів може бути досліджений і висновок судової експертизи, яку було проведено в межах провадження у іншій справі, в тому числі цивільній, кримінальній, адміністративній. Висновок судової експертизи, яку було проведено в межах провадження у іншій справі оцінюється господарським судом у вирішенні господарського спору на загальних підставах як доказ зі справи, за умови, що цей висновок містить відповіді на питання, які виникають у такому спорі, і поданий до господарського суду в належним чином засвідченій копії.
В постанові Верховного суду від 05.02.2020 у справі № 461/3675/17 касаційний суд зазначив про допустимість висновку експерта як доказу, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, а згідно з постановою Верховного суду від 21.01.2021 у цій же справі № 461/3675/17 зазначено, що чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо можливості використання під час розгляду справи доказів, отриманих в межах інших проваджень. Достовірність і достатність таких доказів оцінюється судом з урахуванням обставин конкретної справи.
Крім того, в постанові Великої палати Верховного суду від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 з приводу використання доказів, які зібрані в межах кримінального провадження надано правову позицію, відповідно до якої зазначено, що чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень. Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. 
Доводи апелянта щодо неналежності висновку судової інженерно-екологічної експертизи є необґрунтованими та зводяться до переоцінки доказів, яким уже надано оцінку судом першої інстанції.
Матеріали справи свідчать, що експертне дослідження проведено на підставі первинних документів, які безпосередньо фіксують факт незаконної порубки дерев (зокрема протоколу огляду місця події, акту обстеження та відомості переліку пнів), що є належною вихідною базою для визначення розміру шкоди відповідно до затверджених нормативних методик.
Відсутність натурного обстеження не впливає на допустимість висновку експерта, оскільки характер дослідження у даній категорії справ допускає проведення розрахунків на підставі документально зафіксованих даних про кількість, діаметри та породи зрубаних дерев.
Крім того, висновок експерта містить застосування нормативної методики визначення шкоди, затвердженої Кабінетом Міністрів України, що забезпечує його нормативну визначеність та унеможливлює довільність розрахунку.
Доводи щодо відсутності спеціалізації експерта не підтверджені матеріалами справи, оскільки експертиза проведена установою, яка відповідно до закону уповноважена здійснювати судово-експертну діяльність у сфері інженерно-екологічних досліджень, а тому підстав для сумніву у компетентності експерта колегія суддів не вбачає.
За змістом ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З врахуванням викладеного вище в сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм чинного законодавства та встановлених обставин справи.
Арґументи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, не доводять порушення або неправильного застосування судом під час розгляду справи норм матеріального та процесуального права, а тому не можуть бути підставою для зміни чи скасування ухваленого у цій справі рішення.
Відповідно до ч.1 ст.2 ГПК України, завданням господарського судочинства є своєчасне вирішення спорів, а дотримання розумних строків розгляду справи є однією з основних засад судочинства незалежно від форми її розгляду.
Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження визначається з огляду на обставини справи з урахуванням, зокрема, її складності, поведінки учасників процесу та органів державної влади, а також значення предмета спору для заявника (рішення у справах «Савенкова проти України», «Папазова та інші проти України»).
Розумність строків залежить від об`єктивної необхідності для вчинення процесуальних дій і прийняття рішень із врахуванням зазначених критеріїв.
Відтак, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення судового захисту. 
Судові витрати, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні вимог апеляційної скарги Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України”, м. Київ в особі філії “Карпатський лісовий офіс” Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” відмовити.
Рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.01.2026 у справі № 907/1115/25 залишити без змін. 
Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.287 ГПК України. 
Справу повернути в місцевий господарський суд.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік