Справа № 610/4834/25
Номер провадження 2/629/591/26 
РIШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2026 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі:
головуючого - судді Попова О.Г., 
за участю секретаря судового засідання - Уваренко В.А., 
представника позивача - адвоката Дягілєва О.В.,
відповідачки - ОСОБА_1 ,
представника відповідачки - адвоката Марченко Д.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лозова Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третьої особи виконавчий орган Донецької селищної ради Ізюмського району Харківської області, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, -
в с т а н о в и в:
Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у відношенні неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 . В обґрунтування зазначив, що з 29.09.2008 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_4 . 22.06.2011 року рішенням Балаклійського районного суду шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачка деякий час проживала разом з колишнім чоловіком - ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_4 , але потім змінила місце проживання. Де вона була зареєстрована та де на даний час зареєстрована і проживає позивачу невідомо. Протягом окремого проживання ОСОБА_1 зовсім не піклувалася про свою доньку ОСОБА_4 , ніякої участі в її вихованні, утриманні не приймала і не приймає. Кілька років тому ОСОБА_1 з`явилася нібито поспілкуватися з донькою, але після цього спілкування у Альбіни завелися воші, та після скандалу ОСОБА_1 зникла. Через знайомих позивач дізнався, що відповідачка веде вкрай негативний образ життя, вона не працює, зловживає алкоголем, постійно змінює співмешканців. Увесь час позивач та донькою проживають разом, шлюб ні з ким не реєстрував, вихованням, утриманням своєї доньки ОСОБА_4 займається самостійно. 30.11.2025 ОСОБА_2 призваний до лав ЗСУ. В цілях запобігання опинення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 безпритульною, наказом Служби у справах дітей Донецької селищної ради Ізюмського району Харківської області від 02.12.2025 № 106/01-05, неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 влаштована на тимчасове проживання в родину ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , терміном по ІНФОРМАЦІЯ_3 . Таким чином, ОСОБА_3 проживає у зовсім сторонніх людей, при тому, що її мати абсолютно ухиляється від її виховання та утримання.
Позивач у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Дягілєв О.В. у судовому засіданні просив розглянути справу за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позові. Також зазначив, що після того, як позивач почав служити у лавах ЗСУ, відповідачка жодного разу не приїхала до доньки.
Відповідач та її представник – адвокат Марченко Д.Ю. у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві відповідачки, у якому вона зазначила, що до розірвання шлюбу у 2011 році вона разом з колишнім чоловіком та донькою проживали разом до початку 2021 року. У цей період позивач періодично знущався над нею, виганяв з дому, після чого знов просив повернутися. Після останньої сварки та знущань, відповідач вимушена була проживати в іншому місці. Її місце реєстрації та проживання було відомо, як позивачу, так і доньці. Вказала, що в період проживання окремо з донькою, вона фактично кожного місяця перераховувала їй грошові кошти, надсилала поштою речі, одяг, продукти харчування. У зв`язку з перешкоджанням спілкування з донькою, вони вимушені були зустрічатися в іншому населеному пункті. Донька просила її перераховувати кошти на банківську карту своєї подруги - ОСОБА_7 , щоб позивач про це не знав. Зауважила на те, що твердження стосовно ведення нею вкрай негативного образу життя, а також того, що вона ніде не працює та зловживає алкоголем, не відповідають дійсності. Вказала, що позивач ініціював подачу позовної заяви про позбавлення її батьківських прав з метою ухилення від мобілізації та звільнення з лав ЗСУ. Також зазначила, що позивач не звертався до суду про стягнення з неї аліментів.
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. 
Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 22.06.2011 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.
Від шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_3 зареєстрована разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно довідки №2 від 01.12.2025 №01-24/131, ОСОБА_3 навчається за дистанційною формою (онлайн) в 11 класі в 2025/2026 навчальному році в Андріївському ліцеї №2 Донецької селищної ради Ізюмського району Харківської області. Батько дитини – ОСОБА_2 самостійно виховує доньку, мати дитини – ОСОБА_1 у вихованні та навчанні доньки участі не бере.
Відповідно до наказу Служби у справах дітей Донецької селищної ради Ізюмського району Харківської області від 02.12.2025 №106/01-05 неповнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , влаштовано на тимчасове проживання в родину ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , терміном по 03.06.2026 року.
Згідно актів обстеження умов проживання служби у справах дітей Донецької селищної ради від 13.04.2026 встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 права та інтереси дитини ОСОБА_3 не порушуються, умови проживання задовільні та відповідають вимогам для виховання, утримання і розвитку дитини, а також за адресою: АДРЕСА_2 вбачається, що на даний час за даною адресою ніхто не проживає, ОСОБА_2 перебуває в лавах ЗСУ.
Донецькою селищною радою Ізюмського району Харківської області, як органом опіки та піклування, надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 .
У висновку зазначено, що 30.11.2025 батько дитини ОСОБА_2 призваний до лав ЗСУ. Відповідно до наказу начальника служби у справах дітей Донецької селищної ради від 02 грудня 2025 року №105/01-05 «Про взяття па облік дитини, яка залишилась без батьківського піклування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 » дитину взято на облік Служби у справах дітей Донецької селищної ради Ізюмського району Харківської області, як таку, що залишилась без батьківського піклування. Під час з`ясування обставин та вирішення питання подальшого влаштування дитини, ОСОБА_4 повідомила, що їй невідоме місце проживання матері, контактів матері вона не знає, не бажає проживати разом із матір`ю. ОСОБА_4 надала згоду на влаштування її в родину знайомої гр. ОСОБА_6 . Мати дитини ОСОБА_1 надала пояснення з приводу невиконання нею своїх батьківських обов`язків та повідомила, що після розірвання шлюбу у 2011 році вона, її колишній чоловік та донька проживали разом до початку 2020 року, в цей період гр. ОСОБА_2 періодично знущався над нею, виганяв із дому. Після останньої сварки, ОСОБА_1 вимушена була проживати в іншому місці. Стосовно піклування про дитину, ОСОБА_1 повідомила, що під час окремого проживання вона перераховувала кошти, надсилала поштою продукти харчування, речі, одяг. На питання «Чому мати не забрала доньку на виховання після того, як батько дитини був призваний до лав ЗСУ?», ОСОБА_1 повідомила, що не мала такої можливості, бо донька заблокувала її телефонний номер, не навідала доньку, бо не знайшла можливості, оскільки працює. Неповнолітня ОСОБА_3 повідомила членам комісії, що мати покинула її на виховання батька у 2020 році у віці 12 років, мати з дитиною не спілкувалась, дитина не відчувала материнської любові, «як у інших дітей», мати не проводила час із дитиною, не навідувала її (останній раз дитина бачила матір у 2020 році, а потім у липні 2024 року), мати не цікавилась долею дитини, не вітала її навіть із днем народження, не цікавиться станом здоров`я дитини, успіхами в навчанні, доля дитини їй байдужа. ОСОБА_3 вважає доцільним позбавлення батьківських прав її матері.
Допитана у судовому засіданні в якості свідка неповнолітня ОСОБА_3 пояснила, що з 2021 року мати покинула її на виховання батька. До цього часу батько намагався зберегти сім`ю, просив маму не пити, але вона напилась та погрожувала батьку ножем. У 2021 році мати поїхала на заробітки у Чехію. З матір`ю вона востаннє бачилась у 2024 році у м. Слобожанському Харківської області, а до цього майже не спілкувались. Коли батька забрали до ЗСУ, вона приблизно через 5 днів написала матері, але вона не приїхала. Мати не запрошувала її жити до себе. Посилки з речами від матері вона отримувала, але це були старі та поношені речі, які вона віддавала. Також пояснила, що не просила перераховувати кошти через однокласницю ОСОБА_8 . Батько не забороняв їй бачитись з матір`ю, вона сама цього не хотіла. Після подання позову до суду, вона заблокувала телефонний номер матері. Матері вона не повідомляла про те, що її тимчасово влаштували на проживання у іншу сім`ю. Вважає правильним позбавити її матір батьківських прав.
Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що до її родини з 30.11.2025 тимчасово влаштовано неповнолітню ОСОБА_3 , яка проживала з батьком. Вони списувались з матір`ю дівчинки, але нічого не вирішили. З часу влаштування ОСОБА_4 до її сім`ї мати дитини жодного разу не приїздила навідати доньку. Їй відомо, що відповідачка поїхала від чоловіка та доньки у 2021 році. 
Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що знає родину ОСОБА_10 14 років, мешкає з ними на одній вулиці через декілька будинків у смт. Андріївка. Мати дівчинки – ОСОБА_1 не бачила з 2021 року. Неповнолітня ОСОБА_4 мешкала з батьком.
Свідок ОСОБА_11 , яка також є сусідкою позивача, у судовому засіданні надала пояснення, що з 2021 бачила ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_4 , мати дівчини з цього часу не бачила. 
Суд зазначає, що частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Частиною 1 статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Позивач посилається на ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, як підставу для позбавлення її батьківських прав.
Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дитини.
Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Матеріали справи не містять доказів того, що наявні підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав. Доказів того, що відповідачка веде негативний образ життя, є хронічним алкоголіком або наркоманом, чи зловживає алкоголем, ніде не працює, постійно міняє співмешканців, жорстоко поводиться з дитиною, вдається до будь-яких видів експлуатації дитини, засуджена за вчинення умисного кримінального правопорушення відносно дитини, у справі немає.
Матеріалами справи підтверджено, що у період з 14.04.2022 по 18.09.2023 відповідачка працювала у ТОВ «Сільпо» на посаді продавця-консультанта, відділ каса.
Згідно характеристики від 19.01.2026 №19 ОСОБА_1 з 04.12.2024 року по теперішній час працює у ТОВ «ВОК-23» на посаді касира торговельного залу. За час роботи зарекомендувала себе позитивно, до виконання посадових обов`язків ставиться відповідально, нарікань з боку керівництва немає, дисциплінарні стягнення до співробітника не застосовувалися, доброзичлива, працьовита, порядна, шкідливих звичок не має, у колективі користується авторитетом.
Встановлено, що ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягувалася, незнятої чи непогашеної судимості немає, у розшуку не перебуває, на диспансерному обліку в психіатричному та наркологічному відділеннях не перебуває.
У період з 21.12.2022 по 03.12.2024 відповідач ОСОБА_1 надсилала доньці ОСОБА_3 поштові відправлення (товари для дому, побутові речі, продукти харчування) та здійснювала грошові перекази.
Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)».
У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, пункт 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, пункт 87).
Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).
Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав є виключним і надзвичайним засобом впливу на недобросовісних матір, батька, є винятковим заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дитини.
Суд вважає, що матеріали справи не містять доказів того, що є наявні достатні підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав, а тому підстав для задоволення позову не вбачається.
Щодо зазначеного висновку Донецької селищної радою Ізюмського району Харківської області, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , суд зазначає, що він має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5,6 статті 19 СК України).
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Разом з тим, після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення матері до дитини, суд вважає необхідним зазначити наступне.
У п. 15 Постанови № 3 від 30.03.2007 року звертається увага, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. 
Батько та мати повинні враховувати при здійсненні своїх батьківських прав та виконанні своїх батьківських обов`язків насамперед інтереси дитини, саме її інтереси повинні бути предметом їх основного піклування, дитина повинна зростати в умовах турботи, як з боку матері, так і батька, незалежно від того, розірвано шлюб між батьками або ні, проживає хтось з батьків окремо від дитини або ні.
Слід відмітити, що в даних конкретних обставинах справи з боку матері убачається неналежне піклування про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, присутнє дещо легковажне ставлення до своїх батьківських обов`язків. Тому судом звертається увага на те, що відповідач для забезпечення інтересів дитини повинна їх виділити для себе як найважливіші, і для забезпечення цієї спільної мети та створення гармонійних умов для виховання і розвитку дитини дотримуватися у своїх взаємовідносинах взаємної поваги.
Пункт 18 Постанови 3 від 30.03.2007 року вказує, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. 
З огляду на викладене, виходячи із інтересів дитини, з урахуванням всіх обставин у справі, суд вважає доцільним відмовити позивачу у позбавленні ОСОБА_1 батьківських прав, попередивши відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання своєї дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача судові витрати позивача по сплаті судового збору за подачу позову, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав відмовлено, відсутні підстави для відшкодування судових витрат. 
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в :
У задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третьої особи виконавчий орган Донецької селищної ради Ізюмського району Харківської області, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав - відмовити.
Попередити ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і покласти на виконавчий орган Донецької селищної ради Ізюмського району Харківської області, як орган опіки та піклування, контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмовиу відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач -ОСОБА_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Відповідач – ОСОБА_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП  НОМЕР_4 .
Третя особа - Виконавчий орган Донецької селищної ради Ізюмського району Харківської області, як орган опіки та піклування, адреса місцезнаходження: Харківська область, Ізюмський район, с-ще Донець, вул. Центральна, буд. 40, ЄДРПОУ 04397112. 

Суддя Олексій ПОПОВ