ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 р. 	Справа № 520/29187/25	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Чалого І.С. , Подобайло З.Г. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2026, головуючий суддя І інстанції: Біленський О.О., повний текст складено 09.03.26 по справі № 520/29187/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Державної податкової служби України  треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «СПІКО ГРУП», Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕПІЦЕНТР К» 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової служби України, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «СПІКО ГРУП», Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕПІЦЕНТР К», в якому просить суд: 
- визнати протиправними дії Державної податкової служби України щодо неприйняття податкових накладних №8 від 27.05.2024, №11 від 31.05.2024, №13 від 31.05.2024, №15 від 31.05.2024, №9 від 20.06.2024, №10 від 20.06.2024 в Єдиному реєстрі податкових накладних; 
- зобов`язати Державну податкову службу України прийняти до реєстрації та зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних подані ТОВ «СПІКО ГРУП» податкові накладні №8 від 27.05.2024, №11 від 31.05.2024, №13 від 31.05.2024, №15 від 31.05.2024, №9 від 20.06.2024, №10 від 20.06.2024 датами їх подання на реєстрацію.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.
Надано позивачу термін десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з зазначенням підстав для такого поновлення, у разі пропуску такого строку, поважності причин такого пропуску та докази існування відповідних поважних причин та платіжного документу, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 4602,56 грн. (чотири тисячі шістсот дві) грн 56 коп, або документи, що підтверджують звільнення позивача від сплати судового збору.
На виконання вказаної ухвали, представником позивача на адресу суду 06.11.2025 року через систему «Електронний суд» надіслано заяву про усунення недоліків та квитанцію №268671753 про сплату судового збору.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2025 відкрито провадження в адміністративній справі №520/29187/25 (головуюча суддя Чудних С.О.).
03.03.2026, згідно розпорядження в.о. керівника апарату Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2026 №03-05/58, призначено повторний автоматизований розподіл адміністративної справи №520/29187/25.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2026 справу №520/29187/25 розподілено новому складу суду та передано в провадження судді Біленського О.О. (підстава - звільнення судді з посади).
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду; судові витрати, пов`язані з розглядом у суді апеляційної інстанції, покласти на відповідача.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції виніс ухвалу про повернення позовної заяви вже після відкриття провадження по справі, що не відповідає вимогам, передбаченим адміністративним процесуальним законодавством. Вказує, що повернення позовної заяви є процесуальним рішенням, яке приймається судом на стадії вирішення питання про відкриття провадження. Відкривши провадження у справі, суд першої інстанції своїм рішенням вирішив право позивача на розгляд судом позовної заяви. Стверджує, що положення щодо початку розгляду справи спочатку у разі зміни складу суду (ст.35 КАС України) стосуються виключно повторного здійснення процесуальних дій відповідної стадії, а не повернення до стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі. Отже, зазначена норма не надає суду повноважень повторно застосовувати положення статті 169 КАС України та повертати позовну заяву. Звертає увагу, що суд першої інстанції, відкривши провадження у справі, вже здійснив належну перевірку процесуальної дієздатності сторін та дійшов висновку про наявність адміністративної процесуальної дієздатності у позивача. Такий підхід свідчить про відсутність послідовності у здійсненні правосуддя та створює ситуацію правової невизначеності, оскільки позивач не може передбачити наслідки своїх процесуальних дій і не має можливості покладатися на вже прийняті судом рішення. Фактично відбулося переглядання процесуального статусу позивача без зміни фактичних обставин справи, що суперечить вимогам стабільності правозастосування. Щодо понесених судових витрат зазначає, що докази розміру витрат, які позивач сплатив або має сплатити у зв`язку із розглядом апеляційної скарги, будуть надані до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду відповідно до ч.7 ст.139 КАС України.
Державна податкова служба України подала до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, ухвалу суду першої інстанції вважає законною та обґрунтованою, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 без змін. 
Зазначає, що суд при повторному перерозподілі, починаючи розгляд справи спочатку, навіть якщо вже до цього була ухвала про відкриття провадження, повинен перевірити позов на відповідність вимогам статей 160, 161, 171 КАС України і переконатися, чи не перешкоджали будь-які обставини відкриттю адміністративному провадженню по справі. Вказує, що позов підписано та подано адвокатом Анною Зінов`євою, ордер підписаний з учасником ТОВ «СПІКО ГРУП» Поволоцьким В.М., однак, позов заявлено від імені юридичної особи – ТОВ «СПІКО ГРУП». Стверджує, що учасник ТОВ не має повноважень діяти від імені товариства у суді. Учасник є власником корпоративних прав, а не органом управління. Звертає увагу, що якщо позов стосується прав саме товариства (ППР, штрафи, відмова у реєстрації податкової накладної, дії реєстратора щодо майна ТОВ тощо), то єдиним належним позивачем є ТОВ, а представляти його може лише директор або представник за довіреністю.
Поволоцький Володимир Миколайович подав до суду відповідь на відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якій просить суд задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі.
Зазначає, що стадія вирішення питання про відкриття провадження у справі є самостійною та завершеною процесуальною стадією. Постановлення ухвали про відкриття провадження свідчить про те, що судом уже здійснено перевірку позовної заяви на відповідність вимогам статей 160, 161, 171 КАС України, а також встановлено відсутність підстав для її повернення або відмови у відкритті провадження. Вказує, що адвокат Зінов`єва А.Ю. є представником ОСОБА_1 , що підтверджується долученим ордером. Твердження відповідача, що позов заявлено від імені ТОВ «СПІКО ГРУП» є помилковим, оскільки позивачем є ОСОБА_1 , що і зазначено в позовній заяві, а ТОВ «СПІКО ГРУП» є третьою особою.
Відповідно до ч.1 ст.308, ст.312 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не наділений правом звернення до суду з адміністративним позовом з метою захисту своїх прав поза межами представництва ТОВ «СПІКО ГРУП», тому наявні підстави для повернення позовної заяви згідно з п.3 ч.4 ст.169 КАС України.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про повернення позовної заяви, з наступних підстав.
Відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства (далі по тексту - КАС України), частиною першою статті 5 якого встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Виходячи з системного тлумачення зазначених положень законодавства вбачається, що особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. 
При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. 
Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.
Тобто, в розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним за встановленням судом факту їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 16.04.2020 у справі №825/1549/17, який в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Отже, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 (справа №1-10/2004). Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.
З урахуванням наведених вище міркувань Конституційний Суд України вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.
За цим, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Судовому захисту підлягає лише порушене право особи. До адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. 
Водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб`єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо такі рішення прийняті суб`єктом владних повноважень поза межами визначеної законом компетенції, або ж оспорювані рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.10.2019 у справі №813/38/16, від 27.02.2020 у справі №440/569/19, від 10.06.2021 у справі №1340/5098/18.
Судом встановлено, що до Харківського окружного адміністративного суду з позовом у даній справі звернувся адвокат Зінов`єва Анна Юріївна, яка згідно доданого до позову ордеру серії АХ №1279994 уповноважена на представництво у суді Поволоцького Володимира Миколайовича - учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «СПІКО ГРУП» (третя особа у справі).
В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначає, що 18.07.2025 представник ТОВ «ЕПІЦЕНТР К» зв`язався з позивачем та повідомив, що ТОВ «СПІКО ГРУП» не зареєструвало в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні за договором поставки №220570 від 19.11.2013 щодо поставок 27.05.2024, 31.05.2024, 20.06.2024 на загальну суму 2963673,44 гривень. При цьому, директор ТОВ «СПІКО ГРУП», який є розпорядником поточної діяльності товариства, не вирішив питання прийняття ДПС України податкових накладних, поданих ТОВ «СПІКО ГРУП», не прийняв рішення щодо дій ТОВ «СПІКО ГРУП» за наслідками відмови ДПС України прийняти подані податкові накладні, не повідомив учасника товариства про наявність такої проблеми.
Вважає, що відповідно до частин 1-3 ст.39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» директор товариства зобов`язаний здійснювати управління поточною діяльністю товариства, у тому числі щодо подання та реєстрації податкових накладних до контролюючого органу, а також звітувати загальним зборам учасників (єдиному учаснику товариства) щодо стану поточної діяльності товариства. Однак, директором ТОВ «СПІКО ГРУП» Титаренко А.В. про неприйняття ДПС України поданих ТОВ «СПІКО ГРУП» податкових накладних не було повідомлено позивача.
Поволоцький В.М., як єдиний учасник ТОВ «СПІКО ГРУП», хоча і не здійснює управління поточною діяльністю товариства, проте має пряму заінтересованість у реєстрації податкових накладних в ЄРПН, до повідомлення його представником ТОВ «ЕПІЦЕНТР К» не був обізнаний про неприйняття ДПС України поданих товариством податкових накладних. 
З огляду на викладене, просить визнати дії Державної податкової служби України щодо неприйняття податкових накладних №8 від 27.05.2024, №11 від 31.05.2024, №13 від 31.05.2024, №15 від 31.05.2024, №9 від 20.06.2024, №10 від 20.06.2024 ТОВ «СПІКО ГРУП» в Єдиному реєстрі податкових накладних протиправними та зобов`язати Державну податкову службу України прийняти до реєстрації та зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних подані ТОВ «СПІКО ГРУП» податкові накладні №8 від 27.05.2024, №11 від 31.05.2024, №13 від 31.05.2024, №15 від 31.05.2024, №9 від 20.06.2024, №10 від 20.06.2024 датами їх подання на реєстрацію.
При цьому, представник позивача зазначає, що Поволоцький Володимир Миколайович в даному випадку діє у власних інтересах, а не від імені ТОВ «СПІКО ГРУП».
Колегія суддів звертає увагу, що положеннями пункту 2 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 №1246 (далі по тексту – Порядок №1246) визначено, що податкова накладна - це електронний документ, який складається платником податку на додану вартість (далі - платник податку) відповідно до вимог Податкового кодексу України (далі - Кодекс) в електронній формі у затвердженому в установленому порядку форматі (стандарті) та надсилається для реєстрації.
Відповідно до п.12 Порядку №1246 після надходження податкової накладної та/або розрахунку коригування до ДПС в автоматизованому режимі здійснюється їх розшифрування та проводяться перевірки, крім іншого, наявності підстав для зупинення реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування.
За результатами перевірок, визначених пунктом 12 цього Порядку, формується квитанція про прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування (п.13 Порядку №1246).
При цьому, платником податку на додану вартість, згідно з пп.1 п.180.1 ст.180 Податкового кодексу України є будь-яка особа, яка провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу.
Судом встановлено, що у період з 01.06.2024 по 15.06.2024 ТОВ «СПІКО ГРУП» складено та подано на реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних до ГУ ДПС у Харківській області податкові накладні №8 від 27.05.2024, №11 від 31.05.2024, №13 від 31.05.2024, №15 від 31.05.2024 щодо постачання товару ТОВ «ЕПІЕНТР К» 27.05.2024 та 31.05.2024.
Від ДПС України надійшли квитанції №1 про неприйняття та не збереження поданих ТОВ «СПІКО ГРУП» податкових накладних у зв`язку з виявленою помилкою/зауваженнями: «Блок даних. Невірний підпис - необхідно підтвердити право підпису - особа: «2743812231» «АКАРЦЕВ ОЛЕКСАНДР ЮРІЙОВИЧ», серійний №сертифікату: «0100000000000000000000000000000007cc9f23». 
15.07.2024 ТОВ «СПІКО ГРУП» складено та подано на реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних до ГУ ДПС у Харківській області податкові накладні №8 від 27.05.2024, №9 від 20.06.2024, №10 від 20.06.2024, №11 від 31.05.2024, №13 від 31.05.2024, №15 від 31.05.2024 щодо постачання товару ТОВ «ЕПІЕНТР К» 27.05.2024 та 31.05.2024.
Від ДПС України надійшли квитанції №1 про неприйняття податкових накладних у зв`язку з виявленою помилкою/зауваженнями: «Документ не може бути прийнятий - Порушено вимоги статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» - відсутня інформація про право підпису на дату складання документу особи, що засвідчила податкову накладну (2360409153 А.В. Титаренко) Зареєстровані підписи особи: - директор з 08.07.2024 по 15.07.2024 - директор з 15.07.2024 по 30.04.2025. Відправник: Автоматизована система «Єдине вікно подання електронної звітності» ДПС України, версія 2.3.8.111».
Отже, платником податку на додану вартість у спірному випадку є ТОВ «СПІКО ГРУП», права та законні інтереси якого можуть бути порушені неприйняттям Державною податковою службою України податкових накладних №8 від 27.05.2024, №11 від 31.05.2024, №13 від 31.05.2024, №15 від 31.05.2024, №9 від 20.06.2024, №10 від 20.06.2024 в Єдиному реєстрі податкових накладних.
При цьому, згідно з ч.3 ст.55 КАС України юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.
За змістом ч.ч. 1, 3 ст.59 КАС України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи, зокрема, довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.
Згідно з ч.3 ст.237 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Так, представництво юридичної особи за законом визначено Господарським кодексом України (далі по тексту - ГК України).
Відповідно до ч.2 ст.65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.
Частинами 3, 5 ст.65 ГК України передбачено, що для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді.
Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи.
Отже, керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №2а-1670/4908/12, від 25.05.2018 у справі №810/1885/13-а, від 21.11.2019 у справі №826/5857/16.
Суд відмічає, що відповідно до ст.116 ЦК України учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом:
1) брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом;
2) брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди);
3) вийти у встановленому порядку з товариства;
4) здійснити відчуження частки (її частини) у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом.
Договір відчуження майна, предметом якого є частка (її частина) у статутному (складеному) капіталі товариства, укладається у письмовій формі;
5) одержувати інформацію про діяльність товариства у порядку, встановленому установчим документом.
Учасники господарського товариства можуть також мати інші права, встановлені установчим документом товариства та законом.
Відповідно до ст.141 ЦК України товариством з додатковою відповідальністю є засноване однією або кількома особами товариство, статутний капітал якого поділено на частки, учасники якого солідарно несуть додаткову (субсидіарну) відповідальність за зобов`язаннями товариства своїм майном пропорційно до вартості внесеного вкладу. Особливості діяльності товариств з додатковою відповідальністю встановлюються Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».
Згідно з ч.ч. 1-3 ст.39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства.
До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення).
Виконавчий орган товариства підзвітний загальним зборам учасників і наглядовій раді товариства (у разі утворення) та організовує виконання їхніх рішень.
Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є «директор», якщо статутом не передбачена інша назва.
Стаття 92 ЦК України вказує на те що, юридична особа набуває прав та обов`язків і діє у правовідносинах через свої органи або представників. Єдиним виконавчим органом ТОВ є директор.
Стала судова практика у питаннях захисту прав учасників товариства зводиться до того, що учасники господарського товариства не вправі звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших учасників господарського товариства та самого товариства, а також обґрунтовувати свої вимоги порушенням прав інших учасників товариства.
Отже, положеннями чинного законодавства не передбачено право учасника (засновника, акціонера, члена) юридичної особи на звернення до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів цієї особи поза відносинами представництва товариства.
Верховний Суд у постанові від 28.02.2019 у справі №904/4669/18 дійшов висновків про те, що положеннями чинного законодавства не передбачено звернення учасника (засновника, акціонера, члена) юридичної особи до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів цієї особи поза відносинами представництва, окрім позовів про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі її посадовою особою.
У спірному випадку неприйняття податкових накладних №8 від 27.05.2024, №11 від 31.05.2024, №13 від 31.05.2024, №15 від 31.05.2024, №9 від 20.06.2024, №10 від 20.06.2024 в Єдиному реєстрі податкових накладних не породжує, не змінює і не припиняє прав чи обов`язків у сфері публічно-правових відносин саме ОСОБА_1 .
У зв`язку з викладеним, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_1 та його представник - Зінов`єва Анна Юріївна не наділені правом звернення до суду з адміністративним позовом з метою захисту прав Поволоцького Володимира Миколайовича поза межами представництва ТОВ «СПІКО ГРУП».
Водночас, колегія суддів зазначає, що пунктом 3 ч.4 ст.169 КАС України встановлено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.
При цьому, відповідно до п.п. 1. 2 ч.1 ст.240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо: позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності; позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано;
З наведеного слідує, що у разі встановлення судом факту того, що позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано, на стадії прийняття позову – такий позов підлягає поверненню, водночас у випадку виявлення такого факту після відкриття провадження – позов підлягає залишенню без розгляду.
При цьому, посилання апелянта на те, що внаслідок відкриття провадження у справі суд у подальшому не може вдаватися до перевірки наявності у особи, яка звернулась до суду з позовом, повноважень на вчинення відповідної процесуальної дії, є помилковими з огляду на зміст вищенаведених положень статті 240 КАС України 
У межах даної справи ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2025 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №520/29187/25 (головуюча суддя Чудних С.О.), судове засідання у справі не призначалось.
03.03.2026, згідно розпорядження в.о. керівника апарату Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2026 №03-05/58, призначено повторний автоматизований розподіл адміністративної справи №520/29187/25.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2026 справу №520/29187/25 розподілено новому складу суду та передано в провадження судді Біленського О.О. (підстава - звільнення судді з посади).
Суд першої інстанції, керуючись нормами частини 14 ст.31 КАС України та вирішуючи питання прийняття справи до свого провадження, дійшов висновку про те, що позовна заява підлягає поверненню згідно з п.3 ч.4 ст.169 КАС України.
Водночас, колегія суддів враховує, що відповідно до ч.14 ст.31 КАС України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.
При цьому, також варто врахувати, що відповідно до частини 2 статті 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Отже, за наслідками повторно автоматизованого розподілу даної адміністративної справи, у якій відкрито спрощене позовне провадження без призначення судового засідання, враховуючи, що повторний автоматизований розподіл справи відбувся на стадії розгляду справи по суті (більше ніж через 30 днів після відкриття провадження у справі) новий склад суду (суддя) не мав повноважень на вирішення питання щодо відкриття провадження у справі, а повинен був прийняти справу до свого провадження та повторно розпочати розгляд справи по суті.
Колегія суддів звертає увагу, що нормами КАС України не передбачено можливості повернення позовної заяви на підставі ст.169 КАС України після відкриття провадження у справі.
Тобто, у випадку встановлення факту відсутності у ОСОБА_1 повноважень на звернення до суду з цим позовом після відкриття провадження, вказаний позов підлягав залишенню без розгляду згідно з нормами статті 240 КАС України, а не поверненню у відповідності до статті 169 КАС України.
У зв`язку з викладеним, суд першої інстанції безпідставно повернув позовну заяву.
За цим, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права приймаються колегією суддів в якості обґрунтованих.
Інші доводи і заперечення сторін, з урахуванням наведеного, на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі ст.320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної ухвали, дійшов помилкових висновків про наявність підстав для повернення позовної заяви, чим допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, що є підставою для скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Згідно з ч.3 ст.312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Щодо вимоги апеляційної скарги про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов`язаних з розглядом у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Частиною 6 ст.139 КАС України передбачено, що, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Аналіз наведених норм Кодексу вказує на те, що питання про розподіл судових витрат між учасниками справи вирішується одночасно із постановленням судового рішення, яким закінчується розгляд справи або після прийняття такого рішення.
З наведених норм права вбачається, що питання розподілу судових витрат вирішується судом у рішенні, прийнятому за наслідками розгляду та вирішення судової справи по суті.
Колегія суддів зазначає, що судове рішення про направлення справи для продовження розгляду не є рішенням, прийнятим на користь однієї із сторін у справі, оскільки передбачає повторну передачу справи до суду відповідної інстанції для продовження розгляду.
Отже, при ухваленні судового рішення про направлення справи для продовження розгляду розподіл судових витрат не здійснюється.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом в ухвалах від 27.07.2022 у справі №280/1447/19, від 20.12.2019 у справі №826/4788/17.
З урахуванням тієї обставини, що колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 по справі №520/29187/25 та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, відсутні правові підстави для стягнення судових витрат на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 по справі № 520/29187/25 скасувати. 
Справу №520/29187/25 направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		М.О. Семененко 	
Судді	   	І.С. Чалий   З.Г. Подобайло