Справа № 308/2783/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2026 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:
головуючого судді – Данко В.Й.,

за участю:
секретаря судового засідання – Ткаченко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Ужгороді в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи
1.до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі – позивач) до ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 (далі – відповідач), ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 (далі – відповідачка), у якій позивач просить суд:
1.1.стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором позики грошових коштів від 16.11.2024, зареєстрованого в реєстрі за №1752, у розмірі 1 737 501 грн. 06 коп., із яких: 1 710 000 грн. – основна сума боргу; 12 087,12 грн. – 3% річних; 15 413,94 грн. – інфляційні втрати.
2.Позовні вимоги обґрунтовані наявністю у відповідачів солідарного обов`язку зі сплати грошових коштів, інфляційних втрат і 3% річних у зв`язку з невиконанням договору позики від 16.11.2024, укладеного між позивачем та відповідачем за згодою дружини останнього в інтересах їх сім`ї.
3.30.03.2026 до суду від відповідачів надійшли відзиви, у яких вони проти позову заперечили. Відзиви обґрунтовані тим, що жодних коштів за договором позики вони не отримували.
3.1.При цьому, зміст договору позики від 16.11.2024 не дає можливість встановити, коли саме, за яких умов, яким чином та для якої необхідності позивач надав відповідачу в борг грошові кошти. Зокрема, пункт 1 договору містить лише загальне та абстрактне формулювання часу отримання відповідачем грошових коштів, а саме: «Передачу грошей здійснено до підписання цього договору у національній валюті України. Факт підписання договору Позичальником буде свідчити про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувалися цього питання».
3.2.На переконання відповідачів, єдиним належним доказом отримання відповідачем грошових коштів в борг у даному випадку могла би слугувати, видана ним розписка про їх отримання, однак матеріали справи такої не містять.
3.3.За таких обставин відповідачі вважають, що договір позики грошових коштів, підписаний позивачем та відповідачем від 16.11.2024 за № 1752 є неукладеним у зв`язку з фактичною не передачею позикодавцем грошових коштів в борг позичальнику. Як стверджують відповідачі з посиланням на постанову Верховного Суду в постанові від 05.03.2025 по справі № 554/11260/21, означений факт може бути підтверджений під час вирішення спору про захист права шляхом визнання обов`язку боржника за договором відсутнім. 
3.4.Матеріали справи не містять доказів того, що договір позики від 16.11.2024 укладено, а гроші за цим договором використано в інтересах сім`ї відповідачів.
3.5.Поряд із цим, відповідачі звертають увагу на факт укладення відповідачами шлюбного договору, яким унормовано правовий режим майна, набутим за договорами, укладеними до та в період шлюбу.
4.У судове засідання учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не подали, від представників сторін надійшли заяви про розгляд справи без участі.

ІІ. Рух справи
5.Ухвалою від 24.02.2026 суддя залишив позовну заяву без руху.
6.Ухвалою від 16.11.2020 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.
7.Ухвалою від 27.04.2026 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом
8.Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
9.16.11.2024 між позивачем як позикодавцем та відповідачем як позичальником укладено договір позики грошових коштів №1752 (далі – Договір №1752 або Договір позики).
10.Згідно з пунктом 1 Договору №1752 позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 1 710 000 грн., що на день підписання цього договору було еквівалентом суми 38 000 доларів Євро за обмінним курсом їх обміном комерційними банками м. Ужгород (1 Євро = 45 грн.).
11.Передачу грошей здійснено до підписання цього договору у національній валюті України. Факт підписання договору позичальником буде свідчити про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність претензій, які б стосувалися цього питання.
12.За пунктом 2 Договору №1752 сторони договору домовилися про те, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 16.11.2025. Факт одержання повернутої позики підтверджується власноруч розпискою позикодавця (або особи, яка уповноважена на це позикодавцем з дотриманням умов підпункту «в» пункту 2 цього договору), складеною у письмовій формі та нотаріально засвідченою. Без цієї розписки борг вважається таким, що не повернутий.
13.Згідно з пунктом 8 Договору №1752 Цей договір укладається за письмовою згодою дружини позичальника, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Форкош М.М.,16.11.2024.
14.07.02.2025 між відповідачами укладено шлюбний договір №268 (далі – Шлюбний договір або Договір №268), яким сторони цього договору врегулювали майнові відносини між ними, включаючи визначення правового режиму майна, набутого в період перебування в зареєстрованому шлюбі, визначення майнових прав та обов`язків кожного з них.
15.Відповідно до пункту 2 Договору №268 все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте відповідачем або відповідачкою після підписання даного договору, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому із сторін, на чиє ім`я воно було придбане/набуте чи зареєстроване.
16.Згідно з пунктом 4 Шлюбного договору сторони домовились, що будь-які зобов`язання за договорами позики, кредитними договорами, договорами поруки, застави, іпотеки, іншими договорами, правочинами укладеними (набутими) до підписання цього договору, так і після підписання даного Договору є особистими зобов`язаннями того з сторін, хто є стороною таких договорів.

ІV. Позиція суду
17.Вирішуючи спір по суті, суд виходив із такого.
18.16.11.2024 між позивачем як позикодавцем та відповідачем як позичальником укладено Договір позики, за яким позивач передав відповідачу у власність позичальникові гроші в сумі 1 710 000 грн.
19.За змістом Договору №1752 грошові кошти передавалися у національній валюті до підписання самого Договору позики.
20.При цьому, сторони Договору позики обумовили строк виконання зобов`язання з повернення грошових коштів, визначивши, що повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 16.11.2025. 
21.За пунктом 2 Договору №1752 сторони договору погодили, що факт одержання повернутої позики підтверджується власноруч розпискою позикодавця (або особи, яка уповноважена на це позикодавцем з дотриманням умов підпункту «в» пункту 2 цього договору), складеною у письмовій формі та нотаріально засвідченою. Без цієї розписки борг вважається таким, що не повернутий.
22.Відповідно до статті 1046 ЦК України в редакції від 03.09.2024, яка діяла на час укладення цього договору, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
23.Частиною 1 статті 1047 ЦК України в редакції від 03.09.2024 передбачалося, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
24.На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина 2 статті 1047 ЦК України в редакції від 03.09.2024).
25.Згідно з абзацом першим частини 1 статті 1049 ЦК України в згаданій редакції позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
26.Суд відхиляє аргументи відповідачів про те, що Договір позики від 16.11.2024 не було укладено з тих підстав, що нібито грошові кошти за цим договором не передавалися.
27.Так, у постанові Верховного Суду від 14.04.2021 по справі №642/4200/17 зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
28.У постанові Верховного Суду від 27.04.2023 по справі №161/11436/21 зроблено висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
29.Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (див.: постанови Верховного Суду від 24.01.2024 по справі №686/18121/21, від 19.05.2021 по справі №128/891/20-ц).
30.При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
31.Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20.02.2019 по справі №629/5364/13-ц, від 26.02.2020 року по справі №205/5292/15-ц, від 04.03.2020 по справі №632/2209/16, від 26.05.2021 по справі №405/8280/19, від 09.08.2023 року по справі №755/16831/19.
32.Письмове застереження, яке складено окремо чи міститься у тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення (постанови Верховного Суду від 05.09.2018 у справі №756/8630/14-ц (провадження № 61-8792св18), від 05.10.2022 у справі №463/9914/20 (провадження № 61-1664св22), від 15.02.2023 у справі №518/275/18 (провадження № 61-11237св22), від 21.06.2023 у справі №161/20763/21 (провадження № 61-2633св23), від 01.11.2023 у справі №450/2311/21 (провадження № 61-8363св23), від 24.03.2025 у справі №721/591/22 (провадження № 61-5500св24)).
33.У контексті спірних правовідносин суд наголошує на необхідності розмежування договору як правочину з одного боку і договору як документа з іншого.
34.Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.11.2018 по справі №161/3245/15-ц звернула увагу, що дублікатом договору є другий примірник документа, що повинен містити ті ж відомості, що й оригінал документа, а його видача полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин. Виходячи із цього, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що оспорюваний дублікат договору, який повністю відповідає оригіналу, не має самостійного значення, оскільки його видання не встановлює, не змінює і не припиняє цивільних прав та обов`язків, а є документом, який лише дублює, відтворює зміст договору, та не може порушувати права позивача. Отже, за висновком Великої Палати Верховного Суду, недійсним може бути визнаний лише сам договір як правочин, а не документ, у якому відображено текст договору (зокрема, дублікат договору).
35.Суд зауважує про те, що договір як документ може містити зміст одного договору, декількох договорів, зміст інших правочинів та інші відомості, які правочинами не є.
36.Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами.
37.Суд встановив, що відповідно до пункту 1 Договору позики позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 1 710 000 грн., що на день підписання цього договору було еквівалентом суми 38 000 доларів Євро за обмінним курсом їх обміном комерційними банками м. Ужгород (1 Євро = 45 грн.). Передачу грошей здійснено до підписання цього договору у національній валюті України. Факт підписання договору позичальником буде свідчити про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність претензій, які б стосувалися цього питання.
38.Суд вважає, що цей пункт договору в тій його частині, в якій він містить відомості про передачу та отримання грошових коштів, розмір та валюту переданої суми, фіксує дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. 
39.Отже, положення договору, які містять зазначені відомості, відповідають визначенню доказів, наведеному в частині 1 статті 76 ЦПК України, а тому вони є доказом.
40.Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 76 ЦПК України вони є письмовим доказом.
41.Суд зауважує, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад, про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. 
42.Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 76 ЦПК України.
43.Відповідно до частини 1 статті 545 ЦК України в редакції укладення Договору позики, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
44.Тому пункт 1 Договору позики в тій його частині, у якій він містить відомості про отримання грошей до підписання договору, суму переданих грошових коштів, є розпискою.
45.Законом не встановлено, що факт отримання грошових коштів має бути підтверджений певними засобами доказування. Тому кожна зі сторін може доводити таку обставину або спростовувати її будь-якими доказами. Зокрема, таким доказом може бути положення договору про одержання однією стороною від іншої грошових коштів. Натомість заінтересована сторона може спростовувати цю обставину іншими доказами, які, наприклад, свідчать про підписання договору або розписки, якщо вона втілена в окремому документі, під впливом помилки, обману, насильства тощо.
46.Підсумовуючи викладене в сукупності, суд констатує про те, що наявність у тексті Договору позики окремого застереження про передання коштів до його підписання є належним підтвердженням того, що обумовлені Договором №1752 грошові кошти були реально надані.
47.Посилання відповідачів на те, що єдиним належним доказом передання коштів може слугувати окремо видана розписка є непереконливими, позаяк ґрунтуються на їх власних уявленнях про спосіб оформлення боргових зобов`язань.
48.У цьому контексті суд повторно нагадує, що національне законодавство на час підписання Договору №1752 не містило обмежень, згідно з якими факт отримання грошових коштів мав бути підтвердженим лише певними засобами доказування.
49.Крім того, національне законодавство на момент укладення Договору позики не передбачало, що письмова розписка імперативно мала видаватися самостійним документом окремо від самого договору.
50.На переконання суду, аналізовані доводи відповідачів суперечать положенням частини 2 статті 1047 ЦК України в редакції від 03.09.2024, адже названа норма встановлювала, що за своєю суттю розписка позичальника є замінником форми договору позики.
51.Відповідно до частини 3 статті 631 ЦК України в редакції від 03.09.2024 сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.
52.Таким чином, положення Договору №1752 про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала передати грошові кошти.
53.Суд звертає увагу, що включення в Договір позики положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір.
54.Доводи відповідачів про те, що кошти за Договором позики фактично не отримувалися, позаяк дійсною підставою для його укладення була необхідність консолідації боргів відповідача перед третьої особою документально не підтверджуються.
55.Отже, відповідачі не довели тих обставин, на які вони покликаються як на підставу своїх заперечень, що було їх процесуальним обов`язком відповідно до приписів статей 12, 81 ЦПК України.
56.Посилання відповідачів на те, що зміст Договору №1752 не дає можливості встановити те, коли саме, за яких умов, яким чином та для якої необхідності надавалися кошти в борг є необґрунтованими, оскільки сама по собі відсутність цих відомостей не є свідченням того, що грошові кошти не передавалися, а сам Договір позики є неукладеним.
57.Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України в редакції від 03.09.2024).
58.Принцип свободи договору полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.
59.Укладаючи Договір позики, сторони цього договору діяли на власний розсуд, тобто вільно й свідомо унормували правовідносини між ними, що виникли у зв`язку з передачею грошових коштів, та підписали відповідний договір, чим засвідчили дійсність відображених у ньому обставин.
60.Відповідач у разі незгоди з умовами згаданого Договору чи неузгодження окремих умов, зокрема, щодо фіксації обставин, пов`язаних з передачею позикових коштів, мав право не укладати його та не був позбавлений можливості запропонувати зміни до Договору №1752.
61.Із урахуванням наведеного суд доходить до висновку, що аргумент відповідачів про абстрактність формулювань Договору позики є безпідставним.
62.Посилання відповідачів на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 05.03.2025 по справі №554/11260/21 є недоречними.
63.Так, у згаданій постанові суд касаційної інстанції, змінюючи рішення апеляційного суду про відмову в задоволенні позову, зазначив про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним; у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність договору у мотивувальній частині судового рішення; належним способом захисту спадкоємця, який вважає договір позики неукладеним, є визнання обов`язку боржника за договором позики відсутнім.
64.Повертаючись до обставин розглядуваної справи, суд зауважує про те, що жоден із відповідачів із зустрічним позовом про визнання відсутнім обов`язку в установленому законом порядку не звертався.
65.Крім того, у справі №554/11260/21 позивачка, яка була дружиною померлого позичальника після прийняття спадщини за померлим наполягала на недійсності договору позики, оскільки такий договір нібито не був підписаний її чоловіком.
66.Натомість у справі, що розглядається, позивач просить суд стягнути суму заборгованості за Договором позики, вказуючи на те, що згаданий договір є дійсним, строк виконання за цим договором настав, проте кошти не повернуто.
67.Отже, предмет та підстави позову в цій справі та у справі №554/11260/21 є відмінними, а тому слід дійти висновку, що постанова від 05.03.2025 по справі №554/11260/21 ухвалена Верховним Судом за інших обставин.
68.Як наслідок, посилання відповідачів на постанову суду касаційної інстанції від 05.03.2025 по справі №554/11260/21 не є релевантними.
69.Дослідивши та оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, суд констатує, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, що випливають із Договору позики, факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується наявністю у Договорі №1752 застереження згідно з пунктом 1 цього договору.
70.Поза тим, умови Договору позики не виконані, адже в силу пункту 2 вказаного договору факт одержання повернутої позики підтверджується власноруч розпискою позикодавця (або особи, яка уповноважена на це позикодавцем з дотриманням умов підпункту «в» пункту 2 цього договору), складеною у письмовій формі та нотаріально засвідченою. Без цієї розписки борг вважається таким, що не повернутий.
71.Між тим, жодних доказів на підтвердження того, що кошти за Договором позики повернуті відповідачі суду не надали.
72.Із урахуванням наведеного суд доходить до переконання про наявність підстав для стягнення заборгованості у розмірі 1 710 000 гривень.
73.Відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
74.Відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
75.Ураховуючи, що з 24.02.2022 на території України введений воєнний стан, який діє і по теперішній час, суд, дослідивши, наданий представником позивача розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, констатує про відсутність правових для стягнення 12 087,12 грн. (3% річних) та 15 413,94 грн. (інфляційні втрати), оскільки такі нараховані за період, в якому позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України.
76.Таким чином, у досліджуваній частині позов слід залишити без задоволення у зв`язку з його необґрунтованістю.
77.Резюмуючи, суд звертає увагу на те, що 07.02.2025, тобто в період дії СК України від 19.12.2024, між відповідачами укладено Шлюбний договір, яким сторони цього договору врегулювали майнові відносини між ними, включаючи визначення правового режиму майна, набутого в період перебування в зареєстрованому шлюбі, визначення майнових прав та обов`язків кожного з них.
78.Відповідно до частини 1 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
79.Частиною 3 статті 61 СК України встановлено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
80.Згідно з частиною 4 статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
81.При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина 2 статті 65 СК України).
82.За приписами частини 3 статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
83.Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.
84.Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08.11.2023 по справі № 947/31704/19 та від 15.09.2023 по справі №466/10235/18.
85.За статтею 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.
86.Відповідно до частини 1 статті 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.
87.Отже, стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям.
88.Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.
89.Із урахуванням принципів приватного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.
90.Шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України (стаття 103 СК України).
91.Тлумачення вказаних норм свідчить про те, що, по-перше, положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин, а, по-друге, у статті 103 СК України законодавець частково урегулював оспорюваність шлюбного договору.
92.Відповідно до частини 1 статті 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки.
93.Статтею 94 СК України передбачено, що шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.
94.Відповідно до частини 2 статті 97 СК України сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.
95.Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу (частина 3 статті 97 СК України).
96.Згідно з частиною 5 статті 97 СК України сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.
97.Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
98.У вимірі фактичних правовідносин суд з`ясував, що згідно з пунктом 4 Шлюбного договору сторони домовились, що будь-які зобов`язання за договорами позики, кредитними договорами, договорами поруки, застави, іпотеки, іншими договорами, правочинами укладеними (набутими) до підписання цього договору, так і після підписання даного Договору є особистими зобов`язаннями того з сторін, хто є стороною таких договорів.
99.Таким чином, відповідачі, погодивши між собою, що зобов`язання, яке виникло за Договором позики є особистим зобов`язанням відповідача, фактично узгодили приналежність боргу за Договором позики одному з подружжя, а саме – відповідачу.
100.Із урахуванням наведеного застереження суд доходить до висновку про відсутність підстав для висновку про те, що грошові кошти, які передавалися за Договором позики слід розцінювати як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, а сам Договір позики – як такий, що укладений в інтересах сім`ї.
101.Укладення Шлюбного договору та включення до нього умов, передбачених пунктом 4, узгоджується із приписами частини 1 статті 93 СК України, яка надає подружжю можливість врегулювати шлюбним договором майнові відносини між ними.
102.З огляду на те, що шлюбний договір не визнавався недійсним, то в силу презумпції правомірності правочину вважається судом такий, що породжує правові наслідки, на які він спрямований.
103.Беручи до уваги, свої попередні висновки, суд констатує про недоречність доводів відповідачів про те, що матеріали справи не містять доказів того, що грошові кошти за Договором позики були використані в інтересах сім`ї.
104.Вказані аргументи після визнання зобов`язання за Договором позики особистим зобов`язанням відповідача для цілей вирішення спору не є суттєвими.
105.За наведених обставин суд доходить до переконання, що суму заборгованості потрібно стягувати з відповідача, а не солідарно з обох відповідачів, так як з огляду на застереження пункту 4 Шлюбного договору укладений відповідачем Договір позики не створює для відповідачки обов`язку з повернення коштів.

V. Висновки за результатами розгляду справи
106.Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
107.Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
108.Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
109.Підсумовуючи викладене, суд доходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

VІ. Судові витрати
110.Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
111.Згідно з частиною 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
112.Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
113.За обставин розглядуваної справи за подання позову сплачено 16 640 грн. судового збору, що підтверджується квитанцією №2917029203; платник ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ).
114.У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог за подання цього позову з відповідача на користь ОСОБА_4 слід стягнути 16 377,09 грн. судового збору 16 640 грн. х ((1 710 000 грн. / 1 737 501,06 грн.) х 100%).
Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 133-141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 заборгованість за договором позики грошових коштів від 16.11.2024, зареєстрованого в реєстрі за №1752, у розмірі 1 710 000 (один мільйон сімсот десять тисяч) грн. 00 коп.
У задоволенні решти позову відмовити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) 16 377 (шістнадцять тисяч триста сімдесят сім) грн. 09 коп. судового збору за подання позовної заяви.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя         В.Й. Данко