КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 червня 2026 року №320/50982/25
Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючої судді - Діски А.Б.,, суддів Жукової Є.О., Кочанової П. В., розглянувши в приміщенні суду в м. Києві в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство розвитку громад та територій України, про визнання протиправним та скасування положень порядку,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі також - позивач) з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (далі також - відповідач, КМУ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, Міністерство розвитку громад та територій України (далі також - третя особа, Міністерство), у якому просить суд:
- визнати протиправним (незаконними) та нечинними положення Порядку надання компенсації для відновлення окремих категорій об`єктів нерухомого майна, пошкоджених внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації, з використанням електронної публічної послуги «єВідновлення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 квітня 2023 р. № 381, в частині окремих його положень, щодо встановлених строків використання коштів, а саме абзац 9 та 11 пункту 10, абзац 8 пункту 17, абзац 2 пункту 21 зазначеного Порядку;
- зобов`язати Кабінет Міністрів України прийняти нові положення до Порядку 381, що передбачають справедливий недискримінаційний механізм використання коштів, наданих для відновлення майна, пошкодженого внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації, з використанням електронної публічної послуги «єВідновлення»;
- стягнути з Кабінету Міністрів України кошти в сумі 99 981,34 грн на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправним рішенням.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що належний їй житловий будинок був пошкоджений внаслідок збройної агресії російської федерації, у зв`язку з чим вона у встановленому законом порядку звернулася за отриманням компенсації за програмою «єВідновлення». За результатами розгляду заяви їй було призначено компенсацію для проведення ремонту категорії Б у загальному розмірі 499 715,57 грн, яку було перераховано на спеціальний рахунок. Як вказує позивач, значну частину коштів, а саме 399 734,23 грн, використала за цільовим призначенням для відновлення пошкодженого житла, однак залишок у розмірі 99 981,34 грн був автоматично повернутий державі у зв`язку із закінченням 18-місячного строку, встановленого Порядком №381. Позивач наголошує, що не змогла завершити використання коштів з об`єктивних причин, зокрема через похилий вік, стан здоров`я, постійне проживання в іншому регіоні, труднощі з організацією ремонту в умовах воєнного стану, дефіцит підрядників та відсутність належного інформування з боку уповноважених органів щодо наслідків пропуску відповідного строку.
Позивач вважає, що оскаржувані положення Порядку №381, які передбачають автоматичне повернення невикористаних коштів компенсації після спливу визначеного строку без оцінки індивідуальних обставин особи та без можливості поновлення права на залишок компенсації, створюють непропорційні перешкоди у реалізації вже набутого майнового права та фактично призводять до позбавлення особи частини гарантованої державою компенсації. На переконання позивача, такі положення суперечать принципу верховенства права, вимогам справедливості та пропорційності, не забезпечують належного балансу між інтересами держави та правами особи, а також порушують гарантії мирного володіння майном, передбачені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Позивач також звертає увагу, що сам Кабінет Міністрів України у подальшому визнав необхідність повторного звернення за компенсацією у разі наявності об`єктивних причин її невикористання, однак передбачив таку можливість лише для обмеженого кола осіб, без урахування інших вразливих категорій громадян, до яких належить позивач.
Автоматизованою системою документообігу суду 14.10.2025 для розгляду адміністративної справи було визначено головуючою суддею Діску А. Б.
Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 22.10.2025 було визначено склад колегії: головуюча суддя - Діска А. Б., судді - Жукова Є. О., Кочанова П. В.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.10.2025 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
Позивачем усунено недоліки позовної заяви у визначений судом строк.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.11.2025 відкрито провадження в адміністративній справі № 320/50982/25. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження колегією суддів під головуванням судді Діски А.Б. Призначено підготовче судове засідання на 18.12.2025. 
До Київського окружного адміністративного суду надійшов відзив Кабінету Міністрів України, зі змісту якого вбачається, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом. 
Відповідач зазначає, що Порядок №381 прийнято Кабінетом Міністрів України в межах наданих законом повноважень та на виконання частини другої статті 10 Закону України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України», якою прямо передбачено право Уряду визначати порядок надання компенсації за пошкоджене нерухоме майно. За твердженням відповідача, під час прийняття оскаржуваної постанови було дотримано встановленої процедури її підготовки, погодження та прийняття, а сам проєкт акта пройшов правову експертизу Міністерства юстиції України, погодження уповноважених органів та отримав висновки щодо відповідності Конституції України, принципу недискримінації та положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, відповідач наголошує, що строки використання компенсації були встановлені з метою стимулювання своєчасного відновлення пошкодженого житла та ефективного використання бюджетних ресурсів, а для ремонту категорії Б строк використання коштів був додатково збільшений до 18 місяців.
Крім того, Кабінет Міністрів України заперечує доводи позивача щодо необізнаності про строки використання компенсації, посилаючись на принцип презумпції знання закону та обов`язок кожної особи додержуватися законодавства незалежно від фактичної обізнаності з його змістом. Відповідач вказує, що оскаржувані положення Порядку були офіційно оприлюднені, а інформація про строки використання компенсації додатково містилася у сервісах, через які здійснювалось оформлення та отримання виплат. 
На думку відповідача, позивачем не доведено наявності протиправності дій Кабінету Міністрів України, причинного зв`язку між прийняттям оскаржуваних норм та заявленою шкодою, а також інших необхідних елементів для покладення на державу обов`язку з відшкодування збитків.
Відповідно до протоколу судового засідання від 18.12.2025 колегія суддів задовольнила клопотання представника позивача про продовження строку для подання відповіді на відзив, а також клопотання відповідача про залучення до участі у справі як третьої особи на стороні відповідача Міністерства розвитку громад та територій України. Наступне судове засідання призначено на 09.02.2026.
Позивач надала до Київського окружного адміністративного суду відповідь на відзив, у якій заперечила проти доводів Кабінету Міністрів України та зазначила, що предметом спору не є компетенція Уряду щодо прийняття Порядку №381 та/або дотримання процедури його ухвалення, оскільки в цілому позивач не оспорює законність прийняття зазначеного нормативно-правового акта. Водночас позивач наголосила, що Закон України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України» не передбачає втрати права на компенсацію за пошкоджене майно у зв`язку зі спливом строків, встановлених підзаконним актом, а також не делегує Кабінету Міністрів України повноваження встановлювати додаткові обмеження, які фактично унеможливлюють реалізацію права на компенсацію. На думку позивача, автоматичне повернення невикористаних коштів без оцінки індивідуальних обставин, без механізму поновлення строків та без врахування поважних причин створює непропорційне втручання у право особи на мирне володіння майном.
Крім того, позивач зазначила, що гарантована державою компенсація за пошкоджене житло є майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому будь-яке обмеження щодо її використання повинно відповідати принципам законності, легітимної мети та пропорційності. Позивач послалася на практику Європейського суду з прав людини та вказала, що позбавлення особи майнового блага виключно через формальне недотримання строку, без урахування конкретних життєвих обставин, може становити надмірний та несправедливий тягар. Також було наголошено, що похилий вік позивача, відсутність належного інформування про наслідки пропуску строків, обмежений доступ до електронних сервісів, а також об`єктивні труднощі відновлення житла в умовах воєнного стану свідчать про необхідність існування справедливого механізму продовження або поновлення строків використання компенсації.
Позивач також не погодилася з доводами відповідача щодо відсутності підстав для відшкодування шкоди та зазначила, що саме дія оспорюваних положень Порядку №381 стала безпосередньою підставою для повернення залишку компенсації у розмірі 99 981,34 грн та фактичної втрати частини належного майнового блага. У зв`язку з цим позивач наполягає на визнанні спірних положень Порядку незаконними, зобов`язанні Кабінету Міністрів України запровадити справедливий механізм використання компенсації та стягненні заподіяної майнової шкоди.
Міністерство розвитку громад та територій України подало до суду письмові пояснення, в яких зазначило, що не підтримує позовні вимоги та вважає оскаржувані положення Порядку №381 такими, що відповідають законодавству й прийняті в межах повноважень Кабінету Міністрів України. Третя особа наголосила, що Закон України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України» прямо делегує Кабінету Міністрів України повноваження визначати порядок надання компенсації за пошкоджене майно, а тому встановлення механізму використання коштів, у тому числі строків їх освоєння, належить до компетенції Уряду. На думку Міністерства, постанова №381 була ухвалена з дотриманням Регламенту Кабінету Міністрів України, пройшла необхідні погодження та не суперечить актам вищої юридичної сили.
Також Міністерство зазначило, що доводи позивача фактично зводяться до невикористання компенсації у встановлений строк, однак сама по собі така обставина не свідчить про незаконність нормативного акта. Третя особа вказала, що позивач мала бути обізнана про встановлені строки використання компенсації, оскільки відповідні положення були офіційно оприлюднені, інформація щодо строків містилася у механізмі отримання виплати, а комісія та уповноважені органи повинні були надавати отримувачам компенсації необхідні роз`яснення. У зв`язку з цим твердження про необізнаність щодо строків використання коштів Міністерство вважає необґрунтованими та такими, що не можуть бути підставою для визнання спірних положень Порядку незаконними.
Крім того, третя особа звернула увагу на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2025 №802 вже запроваджено механізм повторного звернення за компенсацією або її залишком у випадку пропуску строку з об`єктивних причин, зокрема через проходження військової служби чи негативну безпекову ситуацію. На переконання Міністерства, чинне нормативне регулювання у сфері компенсації є достатньо визначеним, узгоджується із Законом України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України» та не порушує прав фізичних осіб, а тому позовні вимоги про визнання окремих положень Порядку №381 протиправними та стягнення шкоди не підлягають задоволенню.
Кабінет Міністрів України надав до суду заперечення на відповідь на відзив, у яких повторно просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач зазначив, що аналіз компетенції Кабінету Міністрів України та процедури прийняття оскаржуваної постанови є необхідним, оскільки адміністративний суд під час перевірки нормативно-правового акта має з`ясувати, чи був він прийнятий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією і законами України. На думку відповідача, Порядок №381 прийнятий саме на виконання Закону України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України», яким Уряду делеговано повноваження визначити порядок надання компенсації за пошкоджені об`єкти нерухомого майна.
Крім того, Кабінет Міністрів України заперечив наявність дискримінаційного характеру оскаржуваних положень Порядку №381, посилаючись на те, що проєкт постанови проходив антидискримінаційну експертизу, а сам Порядок не містить норм, які б обмежували позивача у реалізації її прав за ознаками віку, місця проживання чи іншими ознаками. Відповідач також повторно наголосив, що офіційне оприлюднення постанови є підставою презюмувати обізнаність особи з її змістом, а доводи позивача щодо неповідомлення комісією про строки використання компенсації не доводять незаконності самого нормативного акта.
Окремо Кабінет Міністрів України зазначив, що у разі неповідомлення позивача комісією про строки використання коштів належним способом захисту мало бути оскарження дій або бездіяльності комісії чи уповноваженого органу в порядку, передбаченому Порядком №381, а не оскарження положень нормативно-правового акта. Також відповідач заперечив проти стягнення з Кабінету Міністрів України майнової шкоди, посилаючись на те, що Уряд є колегіальним органом, який не несе самостійної матеріальної відповідальності за виконання відповідного нормативного регулювання, а відповідальність за реалізацію державної політики у відповідній сфері покладається на профільне міністерство.
Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 09.02.2026, колегія суддів ухвалила закрити підготовче провадження у справі та перейти до її розгляду по суті. Позивач підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Суд з`ясував позицію сторін щодо можливості продовження розгляду справи в порядку письмового провадження. Зважаючи на думку сторін, колегія суддів ухвалила перейти до розгляду справи за правилами письмового провадження.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.09.2019 №180282413. 
У червні 2023 (орієнтовна дата пошкодження об`єкта - 16.06.2023 відповідно до акта комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії Російської Федерації) вказаний житловий будинок був пошкоджений внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, у зв`язку з чим позивачем через застосунок «Дія» було подано повідомлення про пошкоджене майно від 22.06.2023 за реєстраційним номером ІП-22.06.2023-8575. Відомості про пошкодження будинку були внесені до Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України.
Згідно з актом комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії російської федерації, від 24.07.2023 комісією було рекомендовано виконання робіт з відновлення пошкодженого житлового будинку шляхом капітального ремонту. На підставі Порядку надання компенсації для відновлення окремих категорій об`єктів нерухомого майна, пошкоджених внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації, з використанням електронної публічної послуги «єВідновлення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.04.2023 №381, позивачу було призначено компенсацію для проведення ремонту категорії Б у загальному розмірі 499 715,57 грн, яка виплачувалася на спеціальний рахунок двома платежами.
Із зазначеної суми позивачем було використано 399 734,23 грн на відновлення пошкодженого будинку. Невикористаний залишок компенсації у розмірі 99 981,34 грн 25.06.2025 був повернутий зі спеціального рахунку у зв`язку із закінченням строку використання коштів, встановленого Порядком №381 для ремонту категорії Б. Вказані обставини підтверджуються випискою АТ КБ «ПриватБанк» зі спеціального рахунку «єВідновлення» за період з 01.01.2023 по 28.08.2025.
Позивач вважає, що повернення невикористаного залишку компенсації відбулося внаслідок дії положень Порядку №381, які встановлюють строки використання компенсації та передбачають повернення невикористаних коштів після їх спливу, а саме абзаців 9 та 11 пункту 10, абзацу 8 пункту 17, абзацу 2 пункту 21 зазначеного Порядку. 
Не погоджуючись із такими положеннями нормативно-правового акта та вважаючи, що вони порушують її право на отримання компенсації і мирне володіння майном, позивачка звернулася до суду з цим адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
За приписами статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України, зокрема, забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; розробляє і здійснює загальнодержавні програми економічного, науково-технічного, соціального і культурного розвитку України; спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади тощо.
Організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначає Закон України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 №794-VII (далі - Закон №794-VII). 
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №794-VII (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.
За приписами статті 2 Закону №794-VII основними завданнями КМУ є:
1) забезпечення державного суверенітету та економічної самостійності України, здійснення внутрішньої та зовнішньої політики держави, виконання Конституції та законів України, актів Президента України;
2) вжиття заходів щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина, створення сприятливих умов для вільного і всебічного розвитку особистості;
3) забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров`я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування;
4) розроблення і виконання загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, культурного розвитку, охорони довкілля, а також розроблення, затвердження і виконання інших державних цільових програм;
5) забезпечення розвитку і державної підтримки науково-технічного та інноваційного потенціалу держави;
6) забезпечення рівних умов для розвитку всіх форм власності; здійснення управління об`єктами державної власності відповідно до закону;
7) здійснення заходів щодо забезпечення обороноздатності та національної безпеки України, громадського порядку, боротьби із злочинністю, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій;
8) організація і забезпечення провадження зовнішньоекономічної діяльності, митної справи;
9) спрямування та координація роботи міністерств, інших органів виконавчої влади, здійснення контролю за їх діяльністю.
Відповідно до статті 3 Закону №794-VII діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права та законності.
Згідно з положеннями статті 4 вказаного Закону Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Статтею 117 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
Згідно з приписами частини першої - третьої статті 49 Закону № 794-VII Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.
З наведених положень Конституції України та Закону України «Про Кабінет Міністрів України» вбачається, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який у межах наданих повноважень забезпечує реалізацію державної політики у відповідних сферах суспільних відносин та на виконання законів України уповноважений приймати обов`язкові до виконання нормативно-правові акти у формі постанов і розпоряджень. Зокрема, у випадках, коли законом прямо передбачено визначення Кабінетом Міністрів України порядку реалізації певного механізму чи процедури, Уряд наділений повноваженнями щодо нормативного врегулювання відповідних правовідносин шляхом затвердження порядків, правил та інших підзаконних нормативно-правових актів.
23.02.2023 прийнято Закон України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України» № 2923-IX (далі також - Закон №2923-IX), який визначає правові та організаційні засади надання компенсації за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, з дня набрання чинності Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, а також правові засади створення та ведення Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України.
Закон № 2923-IX передбачив делегування Кабінету Міністрів України повноважень щодо нормативного врегулювання порядку реалізації механізму компенсації. Так, відповідно до частини другої статті 10 Закону № 2923-IX порядок надання компенсації за пошкоджений об`єкт нерухомого майна визначається Кабінетом Міністрів України. 
Крім того, відповідно до пункту 21 статті 8 Закону №2923-IX порядок надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна, надання та використання житлового сертифіката для фінансування придбання об`єкта житлової нерухомості (у тому числі інвестування/фінансування його будівництва), земельної ділянки, на якій розташовано такий об`єкт, частки у праві власності на таке майно встановлюється Кабінетом Міністрів України в Порядку надання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна.
На виконання вказаних законодавчих приписів Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 21.04.2023 № 381, якою затверджено Порядок надання компенсації для відновлення окремих категорій об`єктів нерухомого майна, пошкоджених внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації, з використанням електронної публічної послуги «єВідновлення» (далі - Порядок № 381). Зазначений Порядок визначає механізм надання компенсації для відновлення окремих категорій об`єктів нерухомого майна, пошкоджених внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації, з використанням електронної публічної послуги «єВідновлення». 
За приписами пункту 3 Порядку № 381 (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) отримувачем компенсації є фізична особа - громадянин України, яка досягла 18-річного віку та подала засобами Порталу Дія, зокрема з використанням мобільного додатка Порталу Дія (Дія) або в інший спосіб, передбачений цим Порядком, заяву та є власником (співвласником) пошкодженого об`єкта, право власності якого підтверджено.
Пошкоджені об`єкти - об`єкти нерухомого майна, які розташовані на території України та пошкоджені внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації, та можуть бути відновлені шляхом проведення поточного або капітального ремонту (пункт 2 Порядку № 381). 
Відповідно до пункту 6 Порядку № 381 компенсація надається у разі, коли: 
- об`єкт нерухомого майна був пошкоджений після набрання чинності Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»;
- об`єкт нерухомого майна розташований на території України, крім територій активних бойових дій, територій активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси, або тимчасово окупованих російською федерацією територій України, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Мінрозвитку, для яких на дату подання заяви не визначена дата завершення бойових дій або тимчасової окупації;
- відомості про право власності на пошкоджений об`єкт внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
- обсяг пошкоджень не перевищує суму компенсації, що визначена в абзацах п`ятнадцятому і шістнадцятому пункту 10 цього Порядку (крім випадку, передбаченого пунктом 25-1 цього Порядку).
Компенсація надається в одній із таких форм:
- компенсація для придбання будівельної продукції з метою виконання поточного чи капітального ремонту самостійно отримувачем компенсації або шляхом замовлення виконання відповідних робіт та послуг на об`єкті нерухомого майна (далі - компенсація для проведення ремонту);
- компенсація за придбання будівельної продукції та виконання поточного чи капітального ремонту на об`єкті нерухомого майна за власні кошти заявника, коли на дату подання заявки ремонтні роботи були повністю чи частково проведені (далі - компенсація за виконаний ремонт).
За приписами пункту 7 Порядку № 381 для розгляду питання надання компенсації виконавчими органами сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, військовими адміністраціями населеного пункту або військово-цивільними адміністраціями населеного пункту (далі - уповноважений орган) утворюється комісія з розгляду питань щодо надання компенсації за пошкоджені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України (далі - комісія).
Комісія є консультативно-дорадчим органом, підзвітним та підконтрольним уповноваженому органу. Уповноважений орган забезпечує дотримання комісією вимог цього Порядку.
Комісія відповідно до цього Порядку, зокрема: надає отримувачам компенсації вичерпну інформацію (інформацію щодо їх обов`язків, передбачених цим Порядком, повідомляє адресу веб-сайту (за наявності), на якому будуть розміщені рішення комісії та уповноваженого органу, або повідомляє, в який спосіб будуть опубліковані рішення тощо) та консультації з питань отримання компенсації, повідомляє про можливість звернутися на урядову «гарячу лінію» відповідно до пункту 26 цього Порядку; розглядає заяви; встановлює наявність/відсутність права та підстав для надання компенсації та пріоритетного права на отримання компенсації відповідно до пункту 5 цього Порядку; перевіряє наявність в Реєстрі пошкодженого та знищеного майна відомостей щодо акта комісійного обстеження, виконаного відповідно до пункту 8-1, та/або звіту з технічного обстеження відповідно до пункту 9 Порядку виконання невідкладних робіт. У разі відсутності таких відомостей в Реєстрі пошкодженого та знищеного майна комісія вживає заходів для проведення обстеження відповідно до законодавства шляхом звернення до уповноваженого органу або самостійно, якщо вона виконує функції комісії відповідно до Порядку виконання невідкладних робіт (крім випадків, коли заявник звертається за отриманням компенсації за виконаний ремонт); отримує програмними засобами Реєстру пошкодженого та знищеного майна протягом п`яти робочих днів від дати подання заяви рекомендації Мінфіну, надані за результатами верифікації інформації, наданої в заяві та доданих до неї документах, щодо її відповідності вимогам законодавства для прийняття рішення про надання/відмову в наданні компенсації; ознайомлює отримувача компенсації з даними (переліком та обсягами робіт, які необхідно виконати для відновлення експлуатаційної придатності об`єкта), які будуть використані для заповнення чек-листа, форма якого наведена в додатку 2 (далі - чек-лист); приймає рішення про зупинення/поновлення розгляду заяви, надання/відмову в наданні компенсації відповідно до цього Порядку; виконує інші повноваження, що випливають з покладених на неї завдань (пункт 8 Порядку №381).
Відповідно до пункту 10 Порядку №381 розрахунок компенсації для проведення ремонту комісія здійснює в такій послідовності:
- визначає обсяг пошкоджень об`єкта нерухомого майна за даними акта комісійного обстеження, виконаного відповідно до пункту 8-1, та/або звіту з технічного обстеження відповідно до пункту 9 Порядку виконання невідкладних робіт з урахуванням результатів огляду;
- проводить у присутності власника/одного із співвласників або їх представника огляд пошкодженого об`єкта з метою встановлення факту виконання ремонтних робіт та відповідності даним акта комісійного обстеження та/або звіту з технічного обстеження;
- здійснює фотофіксацію пошкоджень об`єкта нерухомого майна, що свідчать про характер та обсяг руйнувань, визначених у чек-листі, якщо результати фотофіксації не додано до акта комісійного обстеження;
- заповнює чек-лист.
Витяг з Реєстру пошкодженого та знищеного майна, що містить відомості про об`єкт нерухомого майна, отримувача компенсації, чек-лист тощо, отримувач компенсації отримує засобами Порталу Дія або з використанням мобільного додатка Порталу Дія (Дія).
Компенсація для проведення ремонту має цільове призначення та надається для виконання ремонтних робіт, які не були проведені на дату складення чек-листа, крім випадків проведення протиаварійних робіт чи невідкладних консерваційних робіт. Компенсація для проведення ремонту надається за умови, що об`єкт нерухомого майна може бути відновлено шляхом поточного чи капітального ремонту.
Отримувач компенсації протягом 12 місяців з дня отримання компенсації для проведення ремонту категорії А або 18 місяців у разі проведення ремонту категорії Б повинен її використати на ремонтні роботи, визначені у чек-листі. Будівельна продукція, придбана за рахунок компенсації для проведення ремонту, повинна бути використана виключно для проведення ремонтних робіт на пошкодженому об`єкті та не може бути продана, подарована або відчужена в іншій спосіб.
У разі невикористання отримувачем компенсації для проведення ремонту протягом встановленого строку кошти повертаються відповідно до пункту 21 цього Порядку.
Залежно від розрахованої в чек-листі суми компенсації ремонтні роботи, необхідні для відновлення пошкодженого об`єкта нерухомого майна, поділяються на:
ремонт категорії А - розрахована сума компенсації не перевищує 200 тис. гривень;
ремонт категорії Б - розрахована сума компенсації становить:
- від 200 тис. гривень до 350 тис. гривень - для квартир (житлових приміщень) у багатоквартирному будинку (у разі, коли місця загального користування не пошкоджені); або
- від 200 тис. гривень до 500 тис. гривень - для одноквартирних будинків, зокрема відокремлених житлових будинків садибного типу, зблокованих будинків з окремими квартирами, що мають власний вхід з вулиці, котеджів та будинків одноквартирних підвищеної комфортності, будинків садибного типу, дачних та садових.
За приписами пункту 11 Порядку №381 11. Комісія в Реєстрі пошкодженого та знищеного майна: отримує заяви для їх розгляду; перевіряє надану інформацію в заяві та додані документи; вносить відомості про зупинення/поновлення розгляду заяви із зазначенням інформації та/або документів, які заявник повинен додати, але в межах та відповідно до пункту 13 цього Порядку; вносить результати комісійного обстеження у разі його проведення у випадках, передбачених абзацом сьомим пункту 8 цього Порядку, за рішенням цієї комісії; вносить за кожним пошкодженим об`єктом чек-лист, результати фотофіксації пошкоджень об`єкта та визначає розмір компенсації; вносить відомості про надання/відмову у наданні компенсації.
За результатами розгляду заяви комісія приймає рішення про надання/відмову в наданні компенсації та передає це рішення на розгляд уповноваженого органу не пізніше п`яти робочих днів з дати прийняття такого рішення. У рішенні про відмову у наданні компенсації обов`язково зазначаються підстави для такої відмови (пункт 12 Порядку №381). 
Порядок отримання компенсації визначено пунктом 13 Порядку № 381, відповідно до якого для отримання компенсації особа подає заяву засобами Порталу Дія, зокрема з використанням мобільного додатка Порталу Дія (Дія), або в інший спосіб, передбачений цим Порядком. Однією з обов`язкових умов отримання компенсації є відкриття отримувачем поточного рахунка зі спеціальним режимом використання в одному з уповноважених банків України та перевірка номера такого рахунка (IBAN), інформація про який передається банком та відображається у застосунку Дія. Після прийняття рішення про надання компенсації відповідні відомості вносяться до Реєстру пошкодженого та знищеного майна, а заявник отримує повідомлення про результати розгляду заяви засобами Порталу Дія.
Відповідно до пункту 15 Порядку №381 за результатами розгляду заяви заявнику засобами Порталу Дія, зокрема з використанням мобільного додатка Порталу Дія (Дія), надходить повідомлення про прийняте комісією рішення та розмір компенсації не пізніше ніж протягом наступного робочого дня з дати внесення рішення в Реєстр знищеного та пошкодженого майна.
Згідно з пунктом 17 Порядку №381 відкриття спеціального рахунка отримувача компенсації для використання коштів для проведення ремонту здійснюється банком відповідно до законодавства та нормативно-правових актів Національного банку.
Для отримання компенсації за один пошкоджений об`єкт нерухомого майна за поданою отримувачем заявою відкривається один спеціальний рахунок.
Спеціальний рахунок закривається банком (без заяви отримувача компенсації) через 12 місяців з дня зарахування компенсації у разі проведення ремонту категорії А та 18 місяців з дня зарахування компенсації - у разі проведення ремонту категорії Б або через 12 місяців з дати відкриття спеціального рахунка у разі, коли на рахунок не зараховувалася компенсація.
Відповідно до абзаців другого та третього пункту 21 Порядку №381 залишок невикористаних коштів із спеціального рахунка отримувача компенсації через 12 місяців з дня зарахування компенсації у разі проведення ремонту категорії А та 18 місяців з дня зарахування компенсації - у разі проведення ремонту категорії Б повертається банками протягом 20 календарних днів на рахунок АТ «Ощадбанк», а АТ «Ощадбанк» - на небюджетний рахунок Мінрозвитку.
Залишок невикористаних коштів, зарахованих на спеціальний рахунок отримувача компенсації, у разі закриття рахунка за ініціативою отримувача компенсації повертається банками протягом трьох операційних днів на рахунок АТ «Ощадбанк», з якого було виконане перерахування коштів, із зазначенням причин їх повернення, а АТ «Ощадбанк» протягом п`яти календарних днів - на небюджетний рахунок Мінрозвитку для подальших виплат компенсацій.
З матеріалів справи вбачається, що позивач як власниця пошкодженого внаслідок збройної агресії російської федерації житлового будинку, скористалася передбаченим Законом № 2923-IX та Порядком № 381 механізмом отримання компенсації за програмою «єВідновлення». Зокрема, після пошкодження належного їй об`єкта нерухомого майна позивачка 22.06.2023 через застосунок «Дія» подала повідомлення про пошкоджене майно, а в подальшому звернулася із заявою про отримання компенсації для проведення ремонту пошкодженого житла.
За результатами розгляду поданої заяви та проведення відповідних процедур, передбачених Порядком № 381, уповноваженим органом було прийнято рішення про надання позивачу компенсації для проведення ремонту категорії Б у загальному розмірі 499 715,57 грн, яку зараховано на спеціальний рахунок зі спеціальним режимом використання. При цьому судом встановлено, що частину отриманих коштів у розмірі 399 734,23 грн позивач використала за цільовим призначенням для проведення ремонтних робіт, тоді як невикористаний залишок у сумі 99 981,34 грн був повернутий після спливу 18-місячного строку використання компенсації, визначеного Порядком № 381 для ремонту категорії Б.
Саме застосування положень абзаців 9, 11 пункту 10, абзацу 8 пункту 17 та абзацу 2 пункту 21 Порядку № 381, якими встановлено строк використання компенсації та механізм повернення невикористаних коштів після його закінчення, стало підставою для виникнення між сторонами спору та зумовило звернення позивача до суду із вимогами про визнання відповідних положень протиправними.
Водночас предметом спору у цій справі не є наявність у Кабінету Міністрів України повноважень на прийняття Порядку №381 як такого або загалом запровадження механізму використання компенсації за пошкоджене майно, а тому доводи відповідача щодо дотримання процедури прийняття Порядку №381 самі по собі не спростовують доводів позивача про непропорційність окремих його положень. Спірним є питання відповідності вимогам законності, пропорційності та справедливого балансу окремих положень Порядку №381, якими встановлено граничні строки використання компенсації та передбачено автоматичне повернення невикористаних коштів після їх спливу без врахування індивідуальних обставин отримувача компенсації.
Отже, при вирішенні даного спору суд вважає за необхідне перевірити, чи були оскаржувані положення Порядку №381 прийняті Кабінетом Міністрів України на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а також чи відповідають вони іншим критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, передбаченим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема щодо обґрунтованості, добросовісності, розсудливості, пропорційності та дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване відповідне нормативне регулювання.
Колегія суддів звертає увагу, що компенсація за пошкоджене внаслідок бойових дій нерухоме майно, право на отримання якої виникає за умов, визначених Законом №2923-IX, спрямована на відновлення порушеного права власності особи та безпосередньо стосується її майнових інтересів. Після прийняття рішення про надання компенсації та зарахування відповідних коштів на спеціальний рахунок отримувача така компенсація набуває ознак майнового блага, реалізація якого підлягає правовому захисту.
Водночас, колегія суддів вважає за необхідне звернутися до правової природи компенсації як юридичної категорії, оскільки саме її зміст та призначення мають визначальне значення для оцінки допустимості встановлених державою обмежень щодо порядку реалізації права на отримання такої компенсації.
Етимологічно слово «компенсація» походить від латинського compensatio (від «compensare»), що буквально означає «урівноважувати», «зрівноважувати», «відшкодовувати одне іншим», «відновлювати порушену рівновагу». Уже саме походження цього терміна свідчить про його відновлювальний характер: компенсація покликана не створити для особи нове благо, а максимально усунути негативні наслідки втрати або шкоди, яких вона зазнала.
Відповідно до Великого тлумачного словника сучасної української мови (уклад. і голов. ред. В. Т. Бусел. Київ; Ірпінь: ВТФ «Перун», 2005. 1728 с.) компенсація визначається як відшкодування втрат, витрат або збитків, заподіяних чи понесених особою, зрівноваження, а також як сума, що сплачується як відшкодування чи винагорода, покриття витрат або втрат. Аналогічний підхід відображено й у Великій українській юридичній енциклопедії (у 20 т. - Х.: Право, 2016., ISBN 978-966-937-048-8), відповідно до якої компенсація є однією з форм відшкодування матеріальних або нематеріальних втрат, спрямованою на поновлення порушеного майнового чи особистого немайнового становища особи.
Отже, компенсація розглядається не як різновид соціальної допомоги чи дискреційної бюджетної виплати, а як правовий механізм відновлення порушеної майнової рівноваги між особою та негативними наслідками, яких вона зазнала.
На думку суду, аналіз положень статей 22, 1166 та 1192 Цивільного кодексу України свідчить, що компенсація (відшкодування) у національному праві має передусім відновлювальний характер і спрямована на максимально можливе поновлення майнового становища особи, яке існувало до порушення її права. Аналогічний підхід закладено і в Законі України № 2923-IX, відповідно до статті 10 якого компенсація за пошкоджений об`єкт нерухомого майна надається з метою його відновлення. 
Відтак, запроваджуючи механізм компенсації за пошкоджене або знищене нерухоме майно, законодавець мав на меті не надання особам додаткової матеріальної підтримки, а забезпечення відновлення житла, пошкодженого внаслідок збройної агресії російської федерації, тобто усунення наслідків порушення права приватної власності.
На відміну від соціальних виплат, пільг чи інших заходів державної підтримки, право на таку компенсацію виникає не внаслідок здійснення державою соціальної політики, а як наслідок встановлення законом обов`язку держави забезпечити механізм відновлення порушеного майнового становища осіб, які постраждали від збройної агресії.
Саме тому після прийняття компетентним органом рішення про надання компенсації та зарахування відповідних коштів на спеціальний рахунок отримувача така компенсація перестає бути лише елементом бюджетної програми і набуває ознак конкретного майнового права особи. Від цього моменту предметом правового захисту стає не лише право звернутися за компенсацією, а й саме майнове благо, право на яке вже було визнано державою.
За таких обставин будь-які процедурні механізми реалізації такого права повинні бути спрямовані на забезпечення досягнення основної мети компенсації, а саме відновлення майнового становища особи. Водночас встановлення процедурних вимог не може призводити до фактичної втрати вже визнаного державою права на компенсацію виключно внаслідок недотримання формального строку без оцінки конкретних обставин справи.
Інший підхід суперечив би самій правовій природі компенсації, адже перетворював би її із засобу відновлення порушеного права на умовну бюджетну виплату, можливість отримання якої остаточно залежить не від факту завдання шкоди та необхідності її відшкодування, а виключно від дотримання процедурних вимог, навіть якщо їх недотримання було зумовлено об`єктивними обставинами.
Європейський суд з прав людини у своїй усталеній практиці неодноразово наголошував, що права і свободи, гарантовані Конвенцією, повинні бути практичними та ефективними, а не теоретичними чи ілюзорними (practical and effective, not theoretical and illusory), зокрема, рішення у справах «Airey v. Ireland» від 09 жовтня 1979 року та «Artico v. Italy» від 13 травня 1980 року).
Застосовуючи зазначений підхід до майнових прав, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини, Європейський суд з прав людини виходить із того, що встановлений державою механізм реалізації права на компенсацію повинен забезпечувати справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та правами особи. Умови надання, використання та отримання компенсації є істотним елементом оцінки дотримання такого балансу, а особа не повинна нести надмірний індивідуальний тягар, зокрема, рішення у справах «Broniowski v. Poland» від 22 червня 2004 року та «Kostov and Others v. Bulgaria» від 14 травня 2020 року.
Отже, з огляду на правову природу компенсації, її законодавче призначення, а також підходи, сформульовані у практиці Європейського суду з прав людини, колегія суддів доходить висновку, що право особи на вже призначену компенсацію становить самостійний майновий інтерес, який підлягає судовому захисту. Відповідно, будь-яке нормативне регулювання порядку реалізації такого права має оцінюватися крізь призму конституційних гарантій права власності та стандартів статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
За приписами статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Водночас статтею 22 Конституції України визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Суд враховує, що право на компенсацію за пошкоджене внаслідок бойових дій нерухоме майно передбачене Законом №2923-IX, а після прийняття рішення про її надання та зарахування коштів на спеціальний рахунок отримувача відповідна компенсація становить визначений законом майновий інтерес особи, спрямований на відновлення порушеного права власності. Тому встановлення умов реалізації такого права, зокрема строків використання компенсації та наслідків їх пропуску, має відповідати принципам правової визначеності, пропорційності та не призводити до надмірного обмеження майнових прав отримувача компенсації.
Наведене узгоджується зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Разом із тим зазначені положення не обмежують право держави вводити такі закони, які вона вважає необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що поняття «майно» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення та охоплює не лише наявне майно, а й майнові інтереси, вимоги або законні очікування щодо отримання майнового блага, якщо такі ґрунтуються на достатній правовій підставі в національному законодавстві (рішення у справах Kopecky v. Slovakia від 28.09.2004 Stec and Others v. the United Kingdom від 12.04.2006). Водночас право на соціальні виплати, компенсації чи інші передбачені законом виплати може становити «майно», якщо особа має достатньо визначене право або обґрунтоване очікування на їх отримання.
Суд враховує, що Закон №2923-IX гарантує особам право на отримання компенсації за пошкоджене майно, а після прийняття рішення про її надання та зарахування коштів на спеціальний рахунок отримувача відповідні кошти набувають ознак майнового інтересу, який підлягає захисту у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Отже, встановлення державою строків використання компенсації та наслідків їх спливу у вигляді автоматичного повернення невикористаних коштів становить втручання у майнову сферу особи, яке підлягає оцінці на відповідність критеріям законності, легітимної мети та пропорційності.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини будь-яке втручання держави у право мирного володіння майном повинно: ґрунтуватися на законі; переслідувати легітимну мету в суспільних інтересах; забезпечувати справедливий баланс між вимогами загального інтересу суспільства та необхідністю захисту основоположних прав особи. При цьому на особу не може покладатися індивідуальний та надмірний тягар (Hutten-Czapska v. Poland від 19.06.2006, Broniowski v. Poland від 22.06.2004).
Оцінюючи оскаржувані положення Порядку №381 крізь призму наведених критеріїв, колегія суддів насамперед зазначає, що встановлення Кабінетом Міністрів України строків використання компенсації та визначення наслідків їх пропуску саме по собі не суперечить Закону №2923-IX. Делеговані законом повноваження Уряду щодо визначення порядку надання компенсації охоплюють також нормативне врегулювання механізму її використання, у тому числі встановлення певних процедурних вимог та часових меж реалізації відповідного права.
Разом із тим реалізація таких повноважень не є необмеженою, а прийняте нормативне регулювання повинно відповідати принципам верховенства права, правової визначеності та пропорційності, а також не створювати для особи надмірного індивідуального тягаря. Сам факт наявності у суб`єкта владних повноважень компетенції на прийняття відповідного нормативного акта не виключає обов`язку суду перевірити зміст такого регулювання на предмет його відповідності вимогам Конституції України, законам України та міжнародним стандартам захисту прав людини.
Суд погоджується з доводами відповідача, що встановлення строків використання компенсації переслідує легітимну мету, а саме забезпечення своєчасного відновлення пошкодженого житла, ефективного використання бюджетних коштів та функціонування механізму компенсації в умовах обмежених фінансових ресурсів держави під час воєнного стану. Отже, запровадження певних часових меж використання компенсації саме по собі може визнаватися таким, що відповідає суспільному інтересу.
Водночас визначальним для вирішення цього спору є не саме по собі встановлення Кабінетом Міністрів України строків використання компенсації, а оцінка того, чи забезпечують оскаржувані положення Порядку №381 належний баланс між інтересами держави та правами отримувачів компенсації, зокрема у частині наслідків спливу таких строків, автоматичного повернення невикористаних коштів та наявності механізмів врахування індивідуальних обставин особи.
Як установлено судом, оскаржувані положення Порядку №381 передбачають автоматичне повернення невикористаного залишку коштів після закінчення 18-місячного строку без урахування причин невикористання компенсації, можливості продовження чи поновлення строку, а також без процедури оцінки добросовісності отримувача компенсації.
При цьому суд враховує, що позивач використала більшу частину отриманої компенсації - 399 734,23 грн із 499 715,57 грн, тобто фактично реалізувала надане їй право на відновлення житла та здійснювала ремонтні роботи. Невикористаним залишився частковий обсяг коштів, повернення яких відбулося автоматично виключно з підстав спливу строку.
Суд також бере до уваги наведені позивачем обставини щодо похилого віку (позивачка 1948 року народження), стану здоров`я, проживання поза місцем розташування пошкодженого майна, труднощів організації ремонту в умовах воєнного стану. Водночас зазначені обставини самі по собі не породжують для позивача права на продовження строків використання компенсації, не є підставою для їх автоматичного поновлення та не свідчать про протиправність Порядку №381, оскільки чинне нормативне регулювання не передбачало відповідних винятків чи спеціальних умов.
Разом з тим наведені обставини підлягають врахуванню судом виключно в контексті оцінки того, чи відповідає встановлений механізм автоматичного повернення невикористаних коштів принципам пропорційності та справедливого балансу, зокрема чи не покладає таке правове регулювання надмірний індивідуальний тягар на окремих отримувачів компенсації без можливості врахування об`єктивних причин невикористання коштів.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що механізм, який не передбачає можливості врахування поважних причин невикористання компенсації, поновлення строку або повторного доступу до вже наданої компенсації для окремих категорій осіб, фактично призводить до непропорційного втручання у майнові права отримувача компенсації та порушення справедливого балансу між суспільним інтересом і правами особи.
Окремо суд оцінює доводи позивача щодо неналежного інформування її комісією про встановлені Порядком №381 строки використання компенсації та наслідки їх пропуску. У цій частині суд погоджується з доводами відповідача про те, що можливі недоліки інформування, консультаційного супроводу чи виконання комісією покладених на неї обов`язків самі по собі не можуть свідчити про протиправність оскаржуваних положень нормативно-правового акта.
Відповідно до пункту 8 Порядку №381 комісія наділена повноваженнями щодо надання отримувачам компенсації вичерпної інформації та консультацій з питань отримання компенсації, зокрема щодо їхніх прав та обов`язків. Крім того, пунктом 25 Порядку №381 передбачено механізм оскарження рішень, дій чи бездіяльності комісії, а також подання скарг у разі незгоди з її діями чи бездіяльністю. 
Отже, у випадку неналежного виконання комісією обов`язків щодо інформування позивач не була позбавлена права звернутися зі скаргою до уповноваженого органу або оскаржити відповідні рішення, дії чи бездіяльність у встановленому порядку. 
Таким чином, посилання позивача на необізнаність щодо строків використання компенсації або неналежне інформування з боку комісії не є самостійною підставою для висновку про незаконність спірних положень Порядку №381 та не впливають на оцінку їх відповідності принципам законності і пропорційності. Зазначені обставини можуть бути враховані виключно у контексті фактичних умов реалізації позивачем права на компенсацію.
Суд також оцінює доводи позивача щодо невідповідності оскаржуваних положень Порядку №381 статті 257 Цивільного кодексу України з посиланням на те, що компенсація за пошкоджене майно фактично є формою відшкодування шкоди, а тому строки реалізації такого права не можуть бути меншими за загальний трирічний строк позовної давності. Разом з тим суд зазначає, що положення статті 257 Цивільного кодексу України регулюють строки звернення до суду за захистом порушеного права (позовну давність), а не строки використання бюджетної компенсації, порядок надання якої визначено спеціальним законодавством. Отже, встановлений Порядком №381 строк використання компенсації не є тотожним строку позовної давності у розумінні цивільного законодавства, а тому доводи позивача в цій частині суд вважає необґрунтованими.
Водночас заслуговують на увагу доводи позивача про те, що компенсація за пошкоджене внаслідок бойових дій майно має майновий характер та спрямована на відновлення порушеного права власності особи, а відтак підлягає захисту як майновий інтерес. 
Оцінюючи доводи сторін щодо пропорційності встановленого механізму використання компенсації, суд також враховує, що постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до Порядку надання компенсації для відновлення окремих категорій об`єктів нерухомого майна, пошкоджених внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації, з використанням електронної публічної послуги «єВідновлення» від 07.07.2025 №802 (далі - Постанова КМУ №802) до Порядку №381 внесено зміни, якими передбачено можливість повторного звернення за компенсацією або її залишком у разі невикористання коштів у встановлений строк з об`єктивних причин. Зокрема, до таких причин віднесено:
- проходження військової служби у Збройних Силах України чи інших військових формуваннях;
- негативна безпекова ситуація, підтверджена наказом Головнокомандувача ЗСУ та уповноваженим органом (пункт 1 постанови КМУ №802).
Запровадження Урядом винятків для окремих категорій осіб підтверджує, що абсолютний механізм автоматичного повернення коштів без оцінки причин не є єдино можливим способом нормативного регулювання.
На переконання суду, саме по собі внесення змін Постановою №802 не свідчить про протиправність попередньої редакції Порядку №381, однак може розцінюватися як підтвердження необхідності запровадження додаткових гарантій для осіб, які об`єктивно не змогли використати компенсацію у встановлені строки.
Разом із тим запроваджений механізм мав обмежений характер, оскільки поширювався лише на окремі категорії отримувачів компенсації та не передбачав можливості врахування інших об`єктивних життєвих обставин, які могли унеможливити своєчасне використання коштів. Судом встановлено, що позивач не належала до категорій осіб, на яких поширювалися відповідні зміни.
Отже, на момент повернення невикористаної частини компенсації позивачу (25.06.2025), чинне нормативне регулювання не забезпечувало для позивача механізму врахування причин невикористання компенсації або повторного доступу до залишку коштів.
За таких обставин автоматичне повернення невикористаної частини компенсації виключно у зв`язку зі спливом установленого строку, без можливості індивідуальної оцінки об`єктивних причин його пропуску, не забезпечувало належного балансу між публічним інтересом щодо контролю за використанням бюджетних коштів та майновими правами осіб, які постраждали внаслідок збройної агресії. 
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що оскаржувані положення Порядку №381 в частині, що передбачає автоматичне повернення невикористаних коштів компенсації без можливості врахування об`єктивних причин невикористання та без ефективного механізму захисту права отримувача компенсації є такими, що не відповідають принципу пропорційності, а відтак підлягають визнанню протиправними та нечинними у спірній частині.
Надаючи оцінку позовній вимозі про зобов`язання Кабінету Міністрів України прийняти нові положення до Порядку №381, які б передбачали справедливий та недискримінаційний механізм використання коштів, суд виходить з такого.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Це означає, що дискреція не є свавільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону.
Відповідно до статті 113 Конституції України та Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України в межах визначених законом повноважень забезпечує реалізацію державної політики та приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його компетенції. 
Формування змісту нормативного регулювання, визначення механізмів реалізації державної політики та вибір способів врегулювання відповідних правовідносин належать до дискреційних повноважень Уряду. Під дискреційними повноваженнями слід розуміти можливість суб`єкта владних повноважень обирати один із кількох правомірних варіантів рішень у межах, визначених законом.
Верховний Суд України неодноразово підтверджував, що дискреція є необхідною та безальтернативною для управлінської діяльності адміністративного органу. Водночас, дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону, оскільки органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Під дискреційними повноваженнями розуміємо сукупність прав та обов`язків суб`єкта на власний розсуд визначати повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів рішень, кожне з яких є правомірним.
У постанові від 15.12.2021 у справі №1840/2970/18 Верховний Суд зазначив, що дискреція - це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку. Дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону, оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Верховний Суд у своїй практиці також наголошує: суд може перевіряти реалізацію дискреційних повноважень, але не підміняти адміністративний орган у прийнятті рішення (постанова Верховного Суду від 06.03.2019, справа № 1640/2592/18).
За змістом частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний суд здійснює перевірку рішень суб`єкта владних повноважень на відповідність критеріям законності, обґрунтованості, пропорційності та іншим вимогам, однак не наділений повноваженнями підміняти собою орган державної влади при здійсненні нормотворчої діяльності та визначати конкретний зміст нормативно-правового регулювання.
Відтак, навіть у разі визнання окремих положень Порядку №381 протиправними та нечинними, питання приведення відповідного нормативного регулювання у відповідність до вимог законодавства, визначення механізму врахування об`єктивних причин пропуску строків чи запровадження інших гарантій реалізації права на компенсацію належить до компетенції Кабінету Міністрів України.
За таких обставин суд дійшов висновку, що вимога позивача про зобов`язання Кабінету Міністрів України прийняти нові положення до Порядку №381 із визначеним позивачем змістом виходить за межі повноважень адміністративного суду, а тому задоволенню не підлягає.
Надаючи оцінку позовній вимозі про стягнення з Кабінету Міністрів України 99 981,34 грн на відшкодування шкоди, заподіяної, на думку позивача, протиправним рішенням відповідача, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності сукупності умов цивільно-правової відповідальності, а саме: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між такою поведінкою та шкодою, а також вини.
Суд зазначає, що сама по собі наявність у позивача майнових втрат у вигляді повернення невикористаної частини компенсації не є безумовною підставою для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування шкоди. Для задоволення такої вимоги позивач повинен довести наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а також прямий причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та заявленим розміром шкоди.
У межах розгляду цієї справи суд дійшов висновку про невідповідність окремих положень Порядку №381 критеріям пропорційності та забезпечення справедливого балансу, однак встановлення протиправності нормативного регулювання саме по собі не свідчить про наявність підстав для цивільно-правової відповідальності Кабінету Міністрів України у вигляді відшкодування шкоди. Позивачем не доведено у достатній мірі наявність усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, зокрема безпосереднього причинного зв`язку між прийняттям оскаржуваних положень та виникненням майнової шкоди саме у заявленому розмірі, а також підстав для покладення обов`язку з її відшкодування безпосередньо на Кабінет Міністрів України. 
Крім того, суд враховує, що Кабінет Міністрів України є вищим колегіальним органом у системі органів виконавчої влади, а заявлена вимога фактично пов`язується позивачем із наслідками дії нормативно-правового регулювання, а не з окремими неправомірними діями щодо позивача.
За таких обставин суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з Кабінету Міністрів України 99 981,34 грн на відшкодування шкоди є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.
Відповідно до частин першої та третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинна при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн, що підтверджується квитанцією №7467-8069-7720-0808 від 24.09.2025.
Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, а саме задоволення однієї із трьох заявлених позовних вимог, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати підлягають розподілу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин за рахунок бюджетних асигнувань Кабінету Міністрів України на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 322,99 грн.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Кабінету Міністрів України (01008, м.Київ, вул. Михайла Грушевського, 12/2, код ЄДРПОУ відсутній), третя особа: Міністерство розвитку громад та територій України (01135, м.Київ, просп. Берестейський, 14, код ЄДРПОУ 37472062) про визнання протиправним та скасування положень порядку - задовольнити частково. 
2. Визнати протиправними та нечинними положення Порядку надання компенсації для відновлення окремих категорій об`єктів нерухомого майна, пошкоджених внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації, з використанням електронної публічної послуги «єВідновлення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 квітня 2023 року №381, а саме:
- абзац 9 (перше речення) пункту 10;
- абзац 11 пункту 10;
- абзац 8 пункту 17;
абзац 2 пункту 21,
в частині, що передбачає автоматичне повернення невикористаних коштів компенсації після спливу встановленого строку без належного механізму врахування об`єктивних причин його пропуску та без забезпечення можливості ефективного захисту прав отримувачів компенсації, з дня набрання законної сили рішенням суду.
3. У решті позовних вимог - відмовити.
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 322,99 грн (триста двадцять дві гривні 99 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Кабінету Міністрів України (01008, м.Київ, вул. Михайла Грушевського, 12/2, код ЄДРПОУ відсутній).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуюча суддя Діска А.Б.

Судді: Жукова Є. О.

Кочанова П. В.