Справа № 462/6447/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2026 року м. Львів

Залізничний районний суд м. Львова
в складі головуючого судді Мруць І.С.
за участю секретаря судового засідання Булавки Х.Н.,
справа № 462/6447/25
учасники справи: 
позивачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач – ОСОБА_3 ,
третя особа – ОСОБА_4 ,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та визначення частки спадкодавця у спільному майні, 
за участю представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – ОСОБА_5 , представника ОСОБА_3 – ОСОБА_6 , 

в с т а н о в и в:

позивачі 22.08.2025 року звернулися до суду із позовом, у якому просять визнати поважними причини пропуску ними строку на подання заяви про прийняття спадщини на майно ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановити їм додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом; визначити за співвласником ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/3 ідеальну частку у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача судові витрати.
Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх бабця ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 їх дідусь ОСОБА_4 передав їм у присутності їх матері заповіт, складений бабцею у їхню користь 12.04.2011 року. Позивачі подали нотаріусу письмову заяву про прийняття спадщини за заповітом. Іншими особами, які подали заяви про прийняття спадщини є їх дідусь ОСОБА_4 , чоловік ОСОБА_7 , та відповідач, ОСОБА_3 , син ОСОБА_7 . Об`єктом спадкування на майно їх бабці є 1/3 ідеальна частка у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Однак, ця частка у праві спільної сумісної власності на квартиру на цей час не є виділеною та визначеною окремим правовстановлюючим документом. Просять позовні вимоги задоволити.
Ухвалою судді від 17.09.2025 року у справі призначено підготовче засідання.
03.11.2025 року до суду надійшов відзив на позов, у якому представник відповідача пояснив, що квартира за адресою АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 . На день смерті своєї матері, ОСОБА_3 проживав разом із нею та своїм батьком. 06.12.2024 року приватним нотаріусом було відкрито спадкову справу після смерті його матері, однак відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документу на квартиру. Відповідач вважає, що позивачами не доведено наявності об`єктивних чи істотних перешкод, які б унеможливлювали подання заяви про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк. Зазначає, що позивачі достеменно знали про факт смерті спадкодавця, вони є її онуками та перебували у родинних відносинах із померлою, були присутні на похованні ОСОБА_7 , після смерті спадкодавця не вчиняли жодних дій, спрямованих на прийняття спадщини, не зверталися до нотаріуса, не виявляли волі до фактичного прийняття спадщини. Просить у позові відмовити.
05.11.2025 року до суду надійшли пояснення третьої особи ОСОБА_4 , у яких він підтримав позовні вимоги, просив такі задоволити. Пояснив, що у 2011 році він та його дружина ОСОБА_7 кожен склали свої заповіти, згідно з якими усе майно, яке належало кожному з них, заповіли доньці ОСОБА_8 та її синам. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина. Після її смерті він залишився проживати сам у квартирі на АДРЕСА_2 . Про складений дружиною заповіт він доньці ОСОБА_8 та внукам ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не говорив, вважаючи, що після його смерті вони знайдуть обидва заповіти та оформлять спадщину на його та дружини майно. У січні 2023 року, коли у нього погіршилось здоров`я, дочка ОСОБА_8 перевезла його у свою квартиру на АДРЕСА_3 . При переїзді він забрав папку із документами. 16 травня 2025 року донька повідомила про те, що йому надійшла повістка у справі за позовом сина ОСОБА_11 до нього. Він зрозумів, що ця справа стосується квартири на вулиці Повітряній та складеного дружиною заповіту та пішов у свою кімнату, приніс на кухню заповіт дружини та віддав його внукам. 
12.11.2025 року, на виконання ухвали, до суду надійшла копія спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
17.11.2025 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначили, що за правилами спадкування вони як внуки спадкодавця при живій матері є спадкоємцями за законом 5 черги і не могли припускати, що при наявності 3-ох спадкоємців за законом 1 черги вони можуть бути спадкоємцями бабці. Про наявність заповіту до 16.05.2025 року вони не знали, не були присутні при складенні цього заповіту, з бабцею в період з моменту складення нею заповіту та до дня її смерті в одному житлі вони не проживали, їм цей заповіт до 16.05.2025 року ніхто не передавав та ніхто про нього не казав. 
Ухвалою суду від 28.01.2026 року справу призначено до судового розгляду.
Допитаний у судовому засіданні як свідок позивач ОСОБА_1 пояснив, що він є внуком померлої ОСОБА_7 , проживає у квартирі по АДРЕСА_3 разом із батьками та братом. У цій квартирі до 2007 року проживали і дідусь з бабусею, потім вони переїхали у квартиру на вулиці Повітряній. ІНФОРМАЦІЯ_1 бабуся померла. Позивач не цікавився, кому буде належати частка бабці у квартирі, оскільки є інші спадкоємці. Він також не цікавився, кому належить квартира по АДРЕСА_2 , та, чи зверталася його матір до нотаріуса із питанням оформлення спадщини. 16.05.2025 року надійшов лист із суду, тоді ж дідусь віддав їм заповіт. Після цього вони звернулися до адвоката, нотаріальної контори, а після відмови нотаріуса – до суду. 
Допитаний у судовому засіданні як свідок позивач ОСОБА_2 пояснив, що він є внуком померлої ОСОБА_7 . Дідусь і бабуся жили у квартирі по АДРЕСА_2 . Після смерті бабусі не було розмов про те, кому буде належати частка бабці. Йому було відомо, що є дідусь і діти померлої бабці – відповідач і їхня матір. Про наявність заповіту він дізнався 16.05.2025 року, коли дідусь приніс їм заповіт. 
Представник позивачів позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив такі задоволити.
Допитаний у судовому засіданні як свідок відповідач ОСОБА_3 пояснив, що він не знав про існування заповіту, який склала матір на позивачів. Зазначив, що батьки казали, що залишать квартиру на вул. Повітряній йому. У 2025 році він звернувся до нотаріуса за оформленням своїх спадкових прав. 
Представник відповідача проти задоволення позовних вимог про визначення додаткового строку для прийняття спадщини заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов. Щодо вимог про визначення за померлою ОСОБА_7 частки у праві спільної сумісної власності на квартиру, вважає такі вимоги передчасними. 
Допитаний у судовому засіданні як свідок третя особа ОСОБА_4 пояснив, що у 2011 році вони з дружиною склали заповіт. Після цього вони спокійно жили, ніхто їх не турбував. Про заповіт він нікому не повідомляв. Чи повідомляла дружина дітей про заповіт, він не знає. ОСОБА_11 з дружиною півтори роки тому почали дзвонити йому. У 2023 році він переїхав до дочки, передав їй папку з документами, де зберігався заповіт, та розказав про нього. Оскільки донька як мама спілкується із своїми дітьми, допускає, що вона могла розказати про заповіт дітям. Він внукам про заповіт нічого не розказував. 
Представник третьої особи ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що спадкодавиця ОСОБА_7 склала заповіт на внуків – позивачів у справі, оскільки донька більше їм допомагала, а ОСОБА_4 нікому не казав про цей заповіт тому, що не хотів конфліктів. Його довіритель вважає, що син не заслужив на квартиру. 
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що вона є матір`ю позивачів та сестрою відповідача ОСОБА_3 . Її батьки – ОСОБА_7 та ОСОБА_4 після 2007 року переїхали проживати у квартирі по АДРЕСА_2 . Після смерті мами у 2015 році, батько залишився проживати сам. Про квартиру батько нічого не говорив. Свідок не цікавилася, чи мала мама частку у квартирі та не думала, чиє це житло буде у майбутньому. Свідок також не планувала звертатися до нотаріуса із питанням оформлення своїх спадкових прав. Після того як батько переїхав проживати до неї у 2023 році, папку із документами він взяв із собою. В папку батька свідок не дивилася. Про заповіт свідок дізналася 16.05.2025 року, коли приїхала додому із повісткою до суду, яку отримала по АДРЕСА_2 . Батько пояснив, що не вважав за потрібне показувати заповіт. Свідок додала, що її матір також нічого не розповідала про заповіт. На час розгляду справи у квартирі по АДРЕСА_2 проживають квартиранти. Брат з невісткою надали згоду, щоб здавати квартиру. 
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що вона є дружиною відповідача ОСОБА_3 . Вони одружилися в 1994 році та проживають у АДРЕСА_3 . У 2014, 2015 році, до смерті мами, чоловік у зв`язку із доглядом за нею майже весь час перебував по АДРЕСА_2 . Мама дуже любила ОСОБА_11 . Батьки казали, що квартира по АДРЕСА_2 – для Наталі. Про заповіт мама не згадувала. Свідок документів на житло не бачила, вважала батька власником квартири.
Заслухавши пояснення позивачів, відповідача, третьої особи, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Частина 3 ст.12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до копій свідоцтв про народження ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 – ІНФОРМАЦІЯ_5 , а їх батьками зазначено ОСОБА_14 та ОСОБА_15 (а.с.11).
Відповідно до копії свідоцтва про народження, витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, ОСОБА_12 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 та її батьками зазначено ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (а.с.12,161).
Згідно копії свідоцтва про народження, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 та його батьками зазначено ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (а.с.70).
Відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру від 6.12.1996 року квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 (а.с.13).
Згідно долученої до справи копії заповіту, такий був складений 12.04.2011 року ОСОБА_7 про те, що на випадок її смерті належну їй на праві приватної власності частину квартири АДРЕСА_4 , вона заповіла в рівних частинах кожному: онуку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та онуку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (а.с.10).
Відповідно до копії свідоцтва про смерть ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).
Виходячи із матеріалів спадкової справи, 06.12.2025 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_7 , у якій зазначив, що спадкове майно складається з квартири АДРЕСА_4 , спадкоємцями за законом, крім нього, є чоловік спадкодавця – ОСОБА_4 (а.с.107).
В межах спадкової справи нотаріус з`ясувала про наявність чинного заповіту ОСОБА_7 , посвідченого 12.04.2011 року, після чого надіслала повідомлення спадкоємцям ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також ОСОБА_4 , а також повідомила про розшук згаданих осіб через оголошення в газеті «Високий замок» (а.с.120, 130-136).
Листом від 13.03.2025 року приватний нотаріус повідомила ОСОБА_3 про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із відсутністю у нього правовстановлюючого документа на квартиру АДРЕСА_4 (а.с.137).
27.05.2025 року приватний нотаріус Клімова А.В. отримала поштою заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про прийняття спадщини за заповітом, у якій вони зазначили, що приймають спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 , спадкоємцем першої черги за законом є їх дідусь ОСОБА_4 , оскільки не можуть прибути до нотаріуса особисто, заяву надсилають поштою (а.с.138).
05.06.2025 року приватний нотаріус повідомила заявників про необхідність надіслати заяву оформлену належним чином, або прибути особисто до нотаріуса (а.с.143).
16.06.2025 року ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті дружини ОСОБА_7 , у якій вказав, що йому відомо про наявність заповіту складеного на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також про право на обов`язкову частку. ОСОБА_4 також подав заяви про визначення за ОСОБА_7 належної їй частки у праві спільної сумісної власності на квартиру в розмірі 1/3 ідеальної частки, та про надання згоди на подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у зв`язку із пропущенням ними строку, встановленого для прийняття спадщини (а.с.145-147).
Листами від 20.06.2025 року приватний нотаріус повідомила ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про необхідність звернутися до суду з позовом про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини (а.с.152-155).
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до частин першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої та третьої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо:
1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними (постанова Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 545/1231/23 (провадження № 61-16142св23)).
Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22 (провадження № 61-8694св23), від 10 липня 2024 року у справі № 522/13476/23 (провадження № 61-7645св24).
Вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються індивідуально в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи (постанову Верховного Суду від 7 грудня 2023 року у справі № 548/2415/21 (провадження № 61-6134св23)).
Головною ознакою поважних причин є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини (постанова Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 706/275/22 (провадження № 61-12010св23).
За конкретних фактичних обставин кожної справи суд має оцінювати тривалість пропуску строку для прийняття спадщини, що має важливе правове значення (постанови Верховного Суду від 3 квітня 2024 року у справі № 639/8197/21 (провадження № 61-14773св23).
Зокрема, не є поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини: незнання про смерть спадкодавця; юридична необізнаність спадкоємця про порядок прийняття спадщини, похилий вік; непрацездатність; встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, установлення факту проживання однією сім`єю); невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину; відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини; несприятливі погодні умови; перебування в депресії у зв`язку зі смертю спадкодавця, оскільки глибокі душевні страждання через смерть близької чи знайомої людини відчуває переважна більшість людей.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 151-154 постанови від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) Велика Палата Верховного Суду зазначила: «151. Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте така необізнаність повинна ототожнюватися з незнанням спадкоємцем про його право на спадкування загалом; в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.
152. Обставини усвідомлення особою того, що вона має право на спадкування за законом, наприклад, на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, та невчинення нею жодних активних дій з прийняття спадщини та щодо встановлення спадкової маси, не можуть обґрунтовувати поважність причин пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, про існування якого особа не знала.
153. Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття/відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність у нього права на спадкування.
154. Резюмуючи, Велика Палата Верховного Суду, з урахуванням конкретних обставин справи, що переглядається, висновує, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Проте це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини. Спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк з часу відкриття спадщини. Тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини тільки для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі їх обізнаності про відсутність спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом».
На такі висновки Верховного Суду посилався також представник третьої особи ОСОБА_4 , зазначаючи, що позивачі є спадкомцями 5 черги, не знали про наявність заповіту, а відтак, на його думку, є усі підстави для визначення судом позивачам додаткового строку для прийняття спадщини.
Водночас, суд зауважує наступне.
При оцінці наявності поважних причин для визначення додаткового строку на прийняття спадщини, суди повинні розмежовувати два періоди та оцінювати наявність об`єктивних, непереборних перешкод для реалізації особою права на прийняття спадщини.
Перший період – період визначений законом для прийняття спадщини (6 місяців від дня відкриття спадщини), а другий період – від дня закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини до дня звернення до суду із позовом при визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язанні з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 405/7058/19.
Судом встановлено, що позивачі у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини не зверталися. Докази того, що позивачам було відомо про складення заповіту на їх користь протягом цього періоду в матеріалах справи відсутні, а в судових засіданнях таких сторонами не наведено. 
Водночас, при оцінці періоду від дня закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини до дня звернення до суду із позовом при визначення додаткового строку для прийняття спадщини суд бере до уваги покази свідка ОСОБА_4 який зазначав, що у січні 2023 року він переїхав проживати у квартиру до доньки та внуків. При цьому, ОСОБА_4 стверджував, що забрав із собою документи, в тому числі заповіт дружини, які після переїзду показав доньці. ОСОБА_4 допускав, що донька розповіла позивачам про цей заповіт, оскільки є їх матір`ю та спілкується з ними. 
Суд критично ставиться до пояснень представника третьої особи ОСОБА_4 – адвоката Лозинського І.П. про те, що свідок, у зв`язку із своїм віком (88 років) плутався в показах щодо наведених обставин. Суд враховує, що допитаний як свідок третя особа ОСОБА_4 на запитання суду неодноразово чітко підтвердив, що відразу після свого переїзду у 2023 році повідомив доньку ОСОБА_12 про заповіт та показав їй такий заповіт. 
Суд бере до уваги покази свідка ОСОБА_12 , яка у судовому засіданні заперечила те, що їй було відомо про наявність заповіту, а документів, які батько перевіз із собою після переїзду, вона не бачила, про заповіт дізналася 16.05.2025 року. Суд зазначає, що такі покази ОСОБА_12 суперечать показам свідка ОСОБА_4 та, на думку суду, можуть свідчити про намагання приховати фактичні обставини у справі. 
Сторони не заперечують, що у 2023 році ОСОБА_4 переїхав на постійне проживання у квартиру до доньки та внуків – позивачів у справі. 
При цьому, суд враховує, що позивачі є повнолітніми особами та вважає, що за певної обачності, враховуючи, що дідусь ОСОБА_4 є літньою особою, за станом здоров`я у 2023 році переїхав проживати разом із ними та їхньою матір`ю, має у власності частку квартири, яка станом на час розгляду справи здається в найм з відома сім`ї позивачів, мали реальну можливість з`ясувати правовий статус такої квартири, зокрема, інформацію щодо частки квартири, яка належала їхній бабці, та невідкладно звернутися до нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав. 
Натомість позивачі звернулися до суду лише у серпні 2025 року, після того як дізналися, що їхній дядько та відповідач у цій справі ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про визнання права власності на спірне майно в порядку спадкування.
Також суд враховує, що приватний нотаріус у січні 2025 року надсилала за місцем проживання позивачів повідомлення про відкриття спадкової справи, які вони з невідомих причин не отримували, та розмістила оголошення про їх виклик в засобах масової інформації. 
За наведених обставин, суд критично ставиться до доводів представника третьої особи ОСОБА_16 про те, що навіть, якщо позивачі дізналися про наявність заповіту, складеного на їх користь, у 2023 році, то строк все одно вважається пропущеним.
Відповідно до ч.1, 2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, беручи до уваги обставини справи, суд визнає неповажними причини пропуску позивачами строку для прийняття спадщини, а відтак відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Що стосується позовних вимог про визначення за співвласником ОСОБА_7 , така є взаємопов`язаною із вимогою про визначення позивачам додаткового строку для прийняття спадщини.
Крім цього, суд зауважує, що визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту своїх прав, з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству; обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. За обставин цієї справи належним способом захисту порушеного права позивачки є позов про визнання права власності на спірне майно в порядку спадкування. При розгляді справ про визнання права власності на майно в порядку спадкування, встановлення належності спірного майна до складу спадщини є передусім питаннями доведення відповідних обставин, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення (постанова Верховного Суду від 14.08.2024 року у справі №522/3974/20).
За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Сплачений судовий збір відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України слід залишити за позивачами.
У відзиві на позов представник відповідача зазначив про подання в подальшому заяви про компенсацію судових витрат з відповідними доказами.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13,78,81,141, 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та визначення частки спадкодавця у спільному майні - відмовити.
Сплачений судовий збір залишити за позивачами.
Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання – АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 );
позивач – ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання – АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 );
відповідач – ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання – АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 );
третя особа – ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання – АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ).

Повний текст судового рішення складено 11 червня 2026 року.

Суддя: /підпис/ І.С. Мруць