ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ 
"26" травня 2026 р. Справа№ 911/493/26
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Владимиренко С.В.
суддів: Ходаківської І.П. 
Демидової А.М. 

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 26.05.2026 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Чікен Стар»
на ухвалу Господарського суду Київської області від 14.04.2026
у справі №911/493/26 (суддя Саванчук С.О.)
за результатами розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Чікен Стар» про забезпечення позову (вх. № 3165 від 13.04.2026) у справі № 911/493/26
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Чікен Стар»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гаврилівська Птахофабрика»
про визнання права іпотекодержателя
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Чікен Стар» (далі за текстом - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гаврилівська Птахофабрика» (далі за текстом - відповідач), з наступними позовними вимогами: 
- визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Чікен Стар» право іпотекодержателя щодо об`єкта нерухомого майна - Племінної птахоферми «Катюжанка», загальною площею 19016,9 кв.м, складові об`єкта: санпропускник, А, площею 126,6 кв.м; пташник, Б, площею 1427,7 кв.м; пташник, В, площею 1588,2 кв.м; бригадирська, Г, площею 142,2 кв.м; пташник, Д, площею 1689,3 кв.м; пташник, Е, площею 1586,0 кв.м; пташник, Є, площею 1421,1 кв.м; пташник, Ж, площею 1462,1 кв.м; пташник, 3, площею 1684,7 кв.м; пташник, И, площею 1702,4 кв.м; склад, І, площею 167,7 кв.м; пташник, Ї, площею 1594,3 кв.м; пташник, Й, площею 1463,7 кв.м; пташник, К, площею 1472,5 кв.м; ГРП, Л, площею 37,0 кв.м; насосна станція пожежегасіння, М, площею 4,6 кв.м; КТП, Н; сіносховище, О; дизбар`єр, І; вимощення, II; газопровід, IIІ-V; водопровід, VI-VIII; каналізація, IX; водонапірні башти, Х-ХІ; свердловини, ХІІ-ХІІІ; септики, XIV-XXIV; кормові бункери, XXV-XXXVII; будівля охорони, П; навіс, Р; огорожа, 1-2, розташований за адресою: Київська обл., Вишгородський р., с/рада Катюжанська, Острів масив, будинок 1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 943500632218 (далі за текстом Об`єкт) - як такого, що виникло в силу закону у зв`язку з його продажем з відстроченням платежу (в кредит) за Договором купівлі-продажу № 1736 від 31 жовтня 2025 року;
- визнати, що Об`єкт є обтяженим іпотекою (іпотека в силу закону) на користь позивача в забезпечення виконання відповідачем зобов`язання зі сплати ціни за договором у розмірі 12 179 000 грн - до моменту повного виконання такого зобов`язання.
10.04.2026 через підсистему «Електронний суд» позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на Об`єкт та заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо Племінної птахоферми «Катюжанка» до набрання законної сили рішення у справі № 911/493/26.
Заява про вжиття заходів забезпечення позову мотивована наявністю ризику появи добросовісного набувача Об`єкта; перепродажу нерухомого майна, незворотного відчуження Об`єкта третім особам; об`єктивною можливістю відповідача у будь-який момент вільно розпорядитися нерухомим майном, що свідчить про реальну загрозу того, що на момент ухвалення рішення у справі буде втрачено сам предмет спору - юридичну можливість визнання та реєстрації права іпотеки за позивачем.
Як зазначає позивач, відповідач 12.03.2026 затвердив нову редакцію Статуту, яка дозволяє без попереднього погодження правочинів з нерухомістю, здійснювати відчуження майна директором. Наведене, на думку позивача, зробить неможливим або утруднить виконання рішення суду у даній справі, у разі задоволення позову, оскільки позбавить позивача єдиної матеріальної гарантії оплати за Договором та призведе до неможливості ефективного поновлення порушених прав у межах цього провадження. 
Господарський суд Київської області ухвалою від 14.04.2026 у справі №911/493/26 відмовив позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову. 
Відмовляючи у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що сам по собі ризик відчуження предмета іпотеки за відсутності доказів реального наміру відповідача відчужити таке майно не є належною та достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову, з урахуванням предмету та підстав позову у цій справі. 
Не погодившись із прийнятою ухвалою місцевого господарського суду, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 14.04.2026 у справі №911/493/26 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції застосував до позивача надмірні вимоги щодо доказування, оскільки позивач не довів наміру відповідача відчужити майно іншим особам; не надав належної оцінки юридичним передумовам відчуження Об`єкта третім особам; не надав належної оцінки ризику незворотної втрати Об`єкта через відсутність державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та дійшов помилкового висновку щодо співмірності балансу інтересів. 
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Чікен Стар» на ухвалу Господарського суду Київської області від 14.04.2026 у справі №911/493/26 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. - головуючий суддя, судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 04.05.2026 у справі №911/493/26 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Чікен Стар» на ухвалу Господарського суду Київської області від 14.04.2026 у справі №911/493/26; розгляд апеляційної скарги призначив на 26.05.2026 о 12 год. 45 хв.; витребував з Господарського суду Київської області копії матеріалів, необхідних для розгляду апеляційної скарги на ухвалу Господарського Київської області Києва від 14.04.2026 у справі №911/493/26.
Відповідач згідно відзиву на апеляційну скаргу позивача заперечує проти її задоволення, посилаючись на відповідність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції нормам процесуального права, зокрема, частині 2 статті 136, частинам 4, 11 статті 137 ГПК України та правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постановах від 12.06.2019 у справі №902/388/18, від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 та Верховного Суду, викладеній у постановах від 24.05.2023 у справі №906/1162/22, від 29.06.2023 у справі №925/1316/22, від 18.05.2023 у справі №910/14989/22, від 24.06.2022 у справі №904/8506/21, від 17.12.2020 у справі №910/11857/20, від 04.12.2025 у справі №916/3385/25, від 13.01.2020 у справі №922/2163/17, від 16.02.2021 у справі №910/16866/20. 
13.05.2026 матеріали оскарження ухвали Господарського суду Київської області від 14.04.2026 у справі №911/493/26 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду. 
26.05.2026 у судовому засіданні представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 14.04.2026 у справі №911/493/26 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову. 
У судовому засіданні 26.05.2026 представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а ухвалу Господарського суду Київської області від 14.04.2026 у справі №911/493/26 залишити без змін.
Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали оскарження ухвали Господарського суду Київської області від 14.04.2026 у справі №911/493/26, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.
Відповідно до статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Згідно із частиною 1 статті 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову (частина 3 статті 137 ГПК України).
У випадку звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 зазначено, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову (пункт 46 постанови).
Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами (пункт 47 постанови).
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.
Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення ефективного судового захисту порушених чи оспорюваних прав позивача та у подальшому виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення ефективного судового захисту та гарантії виконання майбутнього судового рішення.
Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 ГПК України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між заявленим заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Передумовою забезпечення позову є обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову, що гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову заявленим позивачем вимогам, що, зрештою, дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (заявника). Аналогічні висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладені у постановах від 21.12.2021 у справі № 910/10598/21, від 28.08.2023 у справі № 906/304/23.
Предметом спору у даній справі є визнання за позивачем права іпотекодержателя щодо спірного Об`єкта, як такого, що виникло в силу закону у зв`язку із його продажем з відстроченням платежу (в кредит) за Договором купівлі-продажу №1736 від 31.10.2025 та визнання, що Об`єкт за вказаним Договором є обтяженим іпотекою (іпотека в силу закону) на користь позивача в забезпечення виконання відповідачем зобов`язання зі сплати ціни за Договором у розмірі 12 179 000,00 грн до повного виконання такого зобов`язання. 
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).
Позивач у заяві про забезпечення позову просить суд накласти арешт на Об`єкт та заборонити будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо Об`єкта. 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17).
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частин 4 статті 137 ГПК України). 
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків від заборони відповідачу/іншим особам здійснювати певні дії (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №910/4669/21).
Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.
Адекватність заходу для забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з розміром коштів відповідача, на який вимагається накладення арешту.
Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. Подібний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.07.2024 у справі №925/1459/23, від 06.06.2024 у справі №910/17599/23, від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 13.12.2023 у справі № 921/290/23.
У вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарським судам необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами.
Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову (аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2022 у справі №910/12404/21).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом позову у даній справі є визнання за позивачем права іпотекодержателя щодо спірного Об`єкта та визнання Племінної птахоферми «Катюжанка» обтяженою іпотекою (іпотека в силу закону) на користь позивача в забезпечення виконання відповідачем зобов`язання зі сплати ціни за договором у розмірі 12 179 000 грн - до моменту повного виконання такого зобов`язання.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно із частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Побідна за змістом правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.05.2019 у справі № 911/1551/18.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи з тим, щоб забезпечити позивачу реальний та ефективний захист або поновлення порушених його прав (інтересів), якщо рішення буде прийняте на його користь, в тому числі задля забезпечення можливості захисту порушених прав в межах одного судового провадження без нових звернень до суду.
Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи (правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 922/2928/17, від 05.08.2019 у справі № 922/599/19, від 01.07.2024 у справі № 916/795/24).
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та заперечення осіб, які беруть участь у справі, а також не вирішується наперед результат розгляду справи по суті позову.
Законодавство не встановлює вичерпний перелік обставин, якими учасник справи вправі обґрунтовувати заяву про забезпечення позову. Відсутній також вичерпний перелік доказів, за допомогою яких можуть бути встановлені ці обставини.
У постанові від 19.12.2024 у справі № 910/6192/24 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про те, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору. Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Разом з тим, законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення із заявою про забезпечення позову, а тому суди в кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.09.2024 у справі № 915/249/24).
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №910/9498/19, від 17.09.2020 у справі №910/72/20, від 15.01.2021 у справі №914/1939/20, від 16.02.2021 у справі №910/16866/20, від 15.04.2021 у справі №910/16370/20, від 24.06.2022 у справі №904/3783/21, від 26.09.2022 у справі №911/3208/21).
В силу статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. 
Відповідно до правової природи іпотеки як способу забезпечення виконання зобов`язання, таке право має акцесорний характер та залежить від існування забезпеченого зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 зазначила, що право іпотеки є акцесорним та поділяє долю основного зобов`язання, а реалізація прав іпотекодержателя можлива лише за наявності відповідного права вимоги та належного оформлення іпотечного обтяження.
Іпотекодавець в силу статті 9 Закону України «Про іпотеку» має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки, крім встановлених законом випадків, коли відчуження предмета іпотеки заборонено. 
Згідно частин 1, 2 статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
Особа, до якої перейшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 у справі №902/388/18 дійшла висновку, що перехід права власності на предмет іпотеки до іншої особи не припиняє іпотеки, а новий власник такого майна набуває статус іпотекодавця та несе всі обов`язки, пов`язані з іпотечним обтяженням.
За висновком суду першої інстанції, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції у разі відчуження спірного майна, іпотека зберігає свою чинність для нового власника, що виключає можливість ускладнення або неможливості виконання рішення суду з підстав, на які посилається позивач.
Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі вказав, що до матеріалів справи долучено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо спірного об`єкта, а також Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 31.10.2025 та Акт приймання-передачі від 31.10.2025. При цьому сам по собі факт наявності запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не свідчить про наявність реального ризику невиконання рішення суду, оскільки позивачем не надано жодних доказів вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження спірного майна або порушення прав іпотекодержателя.
Наведені позивачем доводи зводяться до обґрунтування наявності у нього права іпотекодержателя, що є предметом розгляду даної справи по суті, а не підставою для застосування заходів забезпечення позову.
Враховуючи заявлені позивачем позовні вимоги та заходи забезпечення позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що заявлені позивачем заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на Об`єкт та заборони вчинення реєстраційних дії щодо Об`єкта не гарантує дотримання принципу співвіднесення таких заходів забезпечення позову, заявленим позивачем вимогам про визнання за ним права іпотекодержателя щодо Об`єкта та визнання такого Об`єкта обтяженим іпотекою. При цьому застосування таких заходів забезпечення позову не надасть змоги досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, та не сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, не забезпечать ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
За приписами статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
За змістом статті 236 ГПК України (частини 1-5) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову, а тому відсутні підстави для скасування чи зміни ухвали Господарського суду міста Києва від 16.04.2026 у справі №910/484/26. 
Щодо затвердження нової редакції Статуту відповідача за рішенням одноосібного учасника №1/03/26 від 12.03.2026, то в силу положень Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» затвердження нової редакції статуту входить до компетенції товариства та його учасників у вигляді прийняття відповідного рішення загальними зборами, у даному випадку відповідно до частини 1 статті 37 вказаного Закону у товаристві, що має одного учасника, рішення з питань, що належать до компетенції загальних зборів учасників, приймаються таким учасником товариства одноособово та оформлюються письмовим рішенням такого учасника. При цьому затвердження нової редакції Статуту не може свідчити про вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження спірного майна. 
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
В пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Апеляційним судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам апелянта із посиланням на норми процесуального права, які підлягають застосуванню при розгляді заяви про вжиття заходів забезпечення позову. 
Згідно із частиною 1 статті 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. 
Відповідно частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що ухвала Господарського суду Київської області від 14.04.2026 у справі №911/493/26 прийнята з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає. 
Керуючись статтями 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Чікен Стар» на ухвалу Господарського суду Київської області від 14.04.2026 у справі №911/493/26 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 14.04.2026 у справі №911/493/26 залишити без змін.
3. Матеріали оскарження ухвали Господарського суду Київської області від 14.04.2026 у справі №911/493/26 повернути до Господарського суду Київської області.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені у статтях 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України. 
Повна постанова складена 01.06.2026. 
Головуючий суддя С.В. Владимиренко 

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова