Справа 524/14156/25
Провадження № 2/524/818/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року м. Кременчук

Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:
головуючого судді Колеснікової О.М.,
секретар судового засідання – Мирошніченко А.В.,
учасники справи та їх представники:
позивач -  ОСОБА_1 ,
представник позивача – адвокат Кузнецов О.М.,
відповідач – ОСОБА_2 ,
представник відповідача – адвокат Остахов В.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Автозаводського районного суду м. Кременчука цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, 

встановив:

03.11.2025 до Автозаводського районного суду м. Кременчука надійшла позовна заява  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, в якій він просив визнати недійсним договір позики №25/06-1 від 25.06.2024 на суму 334217,27 грн., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що у 2022-2024 роках між ОСОБА_1 та ТОВ “Голді Груп” здійснювалася співпраця з оптової торгівлі будівельними матеріалами та металопрокатом. ТОВ “Голді Груп” постачало товари, а ОСОБА_1 реалізовував їх третім особам, розрахунок здійснювався в готівковій формі після реалізації товару. У серпні 2024 року ОСОБА_1 прийняв рішення припинити співпрацю з ТОВ “Голді Груп” і сповістив про це ОСОБА_2 , власника підприємства. Товар, який знаходився на складі ОСОБА_1 був завантажений у транспортний засіб та відвезений до ТОВ ”Голді Груп”, але не був прийнятий одразу. ОСОБА_2 запропонував до моменту прийняття товару та узгодження остаточних фінансових питань підписати договір позики, як забезпечення повернення всього товару, при цьому грошові кошти позивачу ОСОБА_2 не передавав. 25.06.2024 між позивачем і відповідачем було укладено договір позики № 25/06-1 на суму 334217,27 грн. В подальшому прийняття товару відбувалося працівниками ТОВ “Голді Груп” без участі позивача. Через два дні ОСОБА_2 повідомив позивача про виявлену недостачу товару. Після передачі товару ОСОБА_1 вимагав від відповідача повернути договір позики, однак ОСОБА_2 відмовився. Позивач вважає укладений договір позики від 25.06.2024 недійсним, оскільки він був укладений під впливом обману.
Ухвалою судді Автозаводського районного суду м. Кременчука від 06.11.2025 відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.
10.12.2025 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування відзиву посилався на те, що договір позики був особисто підписаний позивачем, розписка про отримання грошових коштів написана власноручно позивачем, кошти на даний час, не повернуті, і позивач, в позовній заяві, не наводить доказових аргументів на підтвердження недійсності договору. В червні 2025 року ОСОБА_2 звернуся до Автозаводського районного суду м. Кременчука з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 614943,04 грн. Ухвалою суду від 20.06.2025 було відкрито загальне позовне провадження по справі №524/6991/25. Під час судового розгляду справи №524/6991/25 ОСОБА_1 наголошував, що він частково визнає позов. Він неодноразово заявляв клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його бажанням укласти мирову угоду. Таким чином, дії ОСОБА_1 є непослідовними і суперечливими, що свідчить про намагання уникнути виконання зобов`язання і відповідальності за його порушення. Визначаючи підставу визнання договору недійсним як «укладення договору під впливом обману», позивач не наводить жодних аргументів на підтвердження того, яким саме чином і у зв`язку з чим, він був введений в оману, щодо яких обставин він помилився. Позивач не наводить обставин, які б свідчили про введення його відповідачем в оману під час укладення оспорюваного договору позики, не доведено самого факту обману, наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу (позивача) введено в оману. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Написана ОСОБА_1 розписка про отримання коштів містить посилання про отримання їх у борг та про зобов`язання повернути кошти, також відповідні умови передбачені договором позики між сторонами.
16.12.2025 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій вказав, що відповідач ОСОБА_2 пропустив строк подання відзиву у справі № 524/14156/25, а отже його відзив не може бути долучено до матеріалів справи, а зміст враховано під час дослідження позиції сторін.
Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 24.02.2026 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті, задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит свідків.
Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. 
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позову заяву. В подальшому 19.05.2026 надав до суду заяву, в якій вказав, що у відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України заявляє про стягнення судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, докази про розмір яких буде подано протягом 5 днів після проголошення рішення суду.
Свідки в судове засідання не прибули. 19.05.2026 представник позивача надав до суду заяву, в якій вказав, що на допиті свідків не наполягає.
Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Судом встановлено, що 25.06.2024 між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ОСОБА_2 (Позичальник) укладено договір позики №25/06-1, відповідно до п.п. 1, 2 якого позикодавець передає позичальнику 334217,27 грн., а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму в повному обсязі до 01.09.2024. Передача та повернення суми позики оформлюється розпискою.
Відповідно до наданої суду копії розписки від 25.06.2024 ОСОБА_1 підтвердив, що 25.06.2024 отримав від ОСОБА_2 суму позики в розмірі 334217,27 грн. та зобов`язується її повернути в повному обсязі до 01.09.2024.
В судовому засіданні позивач підтвердив, що написав вказану розписку та поставив підпис у договорі позики від 25.06.2024.
За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 183/4256/21 (провадження № 61-15813сво23)).
Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину (стаття 230 ЦК України).
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2018 року в справі № 644/10675/15-ц (провадження № 61-846св17), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року у справі № 369/12714/19 (провадження № 61-584св23)).
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2018 року в справі № 644/10675/15-ц (провадження № 61-846св17), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року у справі № 369/12714/19 (провадження № 61-584св23)).
Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року в справі № 357/12578/15-ц (провадження № 61-5167св18)).
При зверненні із позовом позивач посилався на те, що між сторонами існували господарські відносини щодо реалізації ОСОБА_1 товару ТОВ «Голді груп», власником якого є  ОСОБА_2 та що відповідач переконав ОСОБА_1 до моменту прийняття товару та узгодження остаточних фінансових питань підписати договір позики, як забезпечення повернення всього товару, при цьому грошові кошти позивачу ОСОБА_2 не передавав. 
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За ст. 81 ЦПК України зазначає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Оцінюючи надані позивачем докази, суд згідно з положеннями статей 77, 79, 80 ЦПК України вважає ці докази неналежними та недостатніми, оскільки вони не містять інформацію щодо предмета доказування, на їх підставі не можливо встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони не дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтями 76 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином суд, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про, що в судовому засіданні позивач не спростував презумпцію правомірності правочину не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема не довів вчинення правочину під впливом обману.
За наведених вище обставин та з підстав, зазначених в позові, з врахуванням наданих суду позивачем доказів в підтвердження наведених у позовній заяві обставин, позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю, в силу чого в задоволенні позову слід відмовити повністю.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст.10, 12, 81, 141, 258, 259, 263 - 265 ЦПК України, суд
вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-денний строк з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 19 травня 2026 року.

Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 .
Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 .

Головуючий суддя  О.М. Колеснікова