КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 755/7847/25 Головуючий у суді І інстанції Гаврилова О.В.
Провадження № 22-ц/824/3115/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 квітня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 22 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У квітні 2025 року ОСОБА_2  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 травня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.
04 серпня 2025 рокудо суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 вересня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку на подання зустрічного позову відмовлено, зустрічний позов повернуто заявнику. Роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення з цим позовом до суду в загальному порядку.
Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка подала зустрічний позов з порушенням строку, встановленого частиною першою статті 193 ЦПК України, та не зазначила причин пропуску цього процесуального строку, які можливо визнати поважними, що є підставою для повернення зустрічної позовної заяви відповідно до частини третьої статті 194 ЦПК України.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Чередникової А.С. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказала, що п`ятнадцятиденний строк на подачу зустрічного позову, який спливав 04 червня 2025 року, було пропущено нею з підстав перебування за кордоном у відрядженні та відпустці із 31 травня 2025 року по 15 червня 2025 року, а також неможливістю оплатити витрати на правничу допомогу у травні-червні 2025 року, оскільки значні витрати були понесені на оплату правничої допомоги у інших судових процесах. Тільки 21 липня 2025 року вона змогла звернутись за наданням правничої допомоги, укласти із адвокатом відповідний договір, здійснити оплату послуг адвоката, щоб підготувати зустрічний позов у справі про поділ майна подружжя.
Не скрутне матеріальне становище відповідачки, а саме одночасне навантаження витрат у червні-липні 2025 року призвело до того, що вона не змогла оплатити послуги адвоката за підготовку та подання зустрічної позовної заяви вчасно. Саме у цьому, на її думку, і полягає формальний підхід, що окремо самі по собі ці обставини не свідчать про поважність причин пропуску строку, однак саме їх одночасне настання вказує на непереборність обставин.
Суд першої інстанції не дослідив зазначені обставини у сукупності і не надав їм оцінки як цілого явища, яке мало місце, що призвело до порушення норм процесуального права та необґрунтованого повернення зустрічного позову.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник - адвокат Чередникова А.С. підтримали аргументи апеляційної скарги, просили її задовольнити.
ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового процесу, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Наведене відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу.
Відповідно до статті 6 Конвенції сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (Рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).
Також Європейський суд з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (Рішення від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).
Отже, право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється в порядку, встановленому процесуальним законом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Відповідно до принципу пропорційності цивільного судочинства, встановленого статтею 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (стаття 12 ЦПК України).
У статті 189 ЦПК України встановлено, що завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи;6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.
Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом (пункт 3 частини другої статті 49 ЦПК України).
Частиною першою статті 193 ЦПК України встановлено, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.
Строк для подання відзиву (зустрічного позову) встановлюється в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 191 ЦПК України).
За змістом частини сьомої статті 178 ЦПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з частиною третьою статті 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику.
З матеріалів справи вбачається, що в ухвалі про відкриття провадження у справі від 15 травня 2025 року суд першої інстанції роз`яснив відповідачці право на подання відзиву на позовну заяву в строк, що не може перевищувати 15 днів з дня вручення копії даної ухвали та право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.
Копія зазначеної ухвали була доставлена до електронного кабінету ОСОБА_1 16 травня 2025 року, а 20 травня 2025 року відповідачка отримала копію позовної заяви з доданими до неї документами під розписку безпосередньо в суді (а.с. 127, 130).
Таким чином, строк для подання відзиву та, відповідно, пред`явлення зустрічного позову у цій справі сплив 04 червня 2025 року (з урахуванням дати отримання відповідачкою копії позовної заяви з додатками).
Проте із зустрічним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду через представника - адвоката Чередникової А.С. тільки 04 серпня 2025 року, тобто через 2 місяці після спливу строку на його подання.
Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Відповідно до частин першої, другої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасниками справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (Рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»).
Встановлено, що відповідачка не зверталася із клопотанням про продовження строку на подання зустрічного позову у визначений строк.
У зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 просила визнати поважними причини пропуску строку подачі зустрічного позову та поновити його, посилаючись на те, що із 31 травня по 07 червня 2025 року вона перебувала у закордонному відрядженні, а з 09 по 13 червня 2025 року - у відпустці та повернулась в Україну 15 червня 2025 року. Підготовка процесуальних документів у справі потребувала ретельної підготовки та належного збирання доказів. При цьому вона лише 21 липня 2025 року уклала із адвокатом договір про надання правничої допомоги, затримка з укладенням якого була обумовлена підготовкою до відрядження та неможливістю здійснити оплату за надання правничої допомоги, з урахуванням того, що у провадженні суду перебуває 4 справи зі спорів між сторонами, що потребує значних витрат на правничу допомогу, враховуючи розмір її доходу та майновий стан. Наведені обставини відповідачка вважала поважними підставами для поновлення пропущеного строку на подання зустрічної позовної заяви.
Так, строк звернення до суду із зустрічним позовом є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.
Під поважними причинами пропуску процесуального строку слід розуміти лишеті обставини, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась до суду, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. 
Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Тобто причина пропуску строку є поважною, якщо відповідну процесуальну дію не вчинено у зв`язку із обставинами, що безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений строк. Така обставина має існувати об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк і виникнути протягом строку, який пропущено. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в процесуальних відносинах сторін, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки, зокрема, повернення зустрічної позовної заяви заявнику.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 жовтня 2020 року в справі № 9901/32/20 виснувала, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони в причинному зв`язку з пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Відмовляючи в задоволенні клопотання відповідачки про поновлення строку на звернення до суду із зустрічним позовом, суд першої інстанції, з`ясувавши у повній мірі обставини дотримання ОСОБА_1 цього процесуального строку, дійшов висновку про те, що поважні підстави для поновлення пропущеного строку на подання зустрічної позовної заяви відсутні.
Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на те, що відповідачкою не доведено у встановленому законом порядку наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежали від її волевиявлення та пов`язані з дійсними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних процесуальних дій.
Посилання відповідачки на перебування у службовому відрядженні та у відпустці за межами України у період із 31 травня 2025 року по 15 червня 2025 рокуне можуть бути визнані поважною причиною пропуску строку на подання зустрічного позову, оскільки ця обставина сама по собі не свідчать про наявність об`єктивних та непереборних перешкод для реалізації права на звернення до суду.
Перебування у відрядженні та відпустці за кордоном у вказаний період при належній турботливості, обачності та заінтересованості в розгляді зустрічного позову спільно з первісним позовом ОСОБА_2 жодним чином не перешкоджало  ОСОБА_1  чи її представнику підготувати та подати зустрічний позов протягом установленого в ухвалі про відкриття провадження у справі або розумного строку після отримання матеріалів позовної заяви 20 травня 2025 року.
У матеріалах справи відсутні належні докази в обмеженні відповідачки у доступі до правової допомоги в період із 20 травня 2025 року по 21 липня 2025 року у зв`язку із її матеріальним становищем, відрядженням та відпусткою за кордоном, зокрема, перебування у місцях, де відсутній доступ до адвокатів чи інших правових ресурсів, що обмежує можливість своєчасного звернення до суду.
Крім того, як правильно відмітив суд першої інстанції, зазначені обставини, у тому числі підготовка до відрядження та відпустки відповідачки, не завадили  ОСОБА_1 27 травня 2025 року та 13 червня 2025 року укласти з іншим адвокатом Чухраєвою Н.С. договори на представництво її інтересів в інших справах (а.с. 188-192).
Що стосується взаємовідносин відповідачки з її адвокатом Чередниковою А.С., у тому числі фінансових, то слід зазначити, що адвокат є лише представником особи - учасника справи на підставі відповідного договору, а тому саме такий учасник справи як замовник певних правових послуг несе ризик обрання неналежного контрагента, а так само ризик неможливості оплати певних послуг. Відповідно, ненадання або несвоєчасне надання таких послуг не може, за загальним правилом, слугувати достатньою причиною для поновлення пропущеного процесуального строку.
Відповідачка, як учасник справи, не бажаючи, щоб у цій справі її інтереси представляв наявний у неї адвокат, повинна була розуміти відповідні наслідки та діяти добросовісно і розумно, невідкладно звернувшись за професійною правовою допомогою до іншого адвоката (представника) чи за безоплатною правовою допомогою для своєчасного складання та подання зустрічної позовної заяви. Проте  ОСОБА_1 не скористалася таким процесуальним правом, неможливості вчинення таких дій також не довела.
Не може бути визнано поважною підставою для поновлення пропущеного строку на подання зустрічного позову й посилання відповідачки в апеляційній скарзі на неможливість оплати послуг з правничої допомоги у травні-червні 2025 року, оскільки значні витрати були понесені нею на оплату правничої допомоги у інших судових процесах. Суд першої інстанції вірно встановив, що відповідачка не перебуває у скрутному матеріальному становищі (а.с. 187), а вчинення процесуальної дії в одній справі не може ставитись у залежність від розгляду судом іншої справи за участю тієї ж сторони.
У справі, яка переглядається, відсутні підстави вважати, що відповідачка продемонструвала добросовісне ставлення до реалізації права на звернення до суду першої інстанції із зустрічним позовом у строк для подання відзивута вжила усіх можливих заходів, які залежали від неї, а зазначені причини для поновлення цього пропущеного процесуального строку носять суб`єктивний характер і не свідчать про наявність дійсних, об`єктивних, істотних перешкод чи труднощів щодо неможливості протягом двох місяців звернутися до суду із зустрічною позовною заявою.
Отже, оскільки ОСОБА_1  отримала ухвалу про відкриття провадження у даній справі та матеріали позовної заяви  ОСОБА_2 20 травня 2025 року, строк на подання зустрічного позову закінчився 04 червня 2025 року, але такий позов відповідачкою пред`явлено лише 04 серпня 2025 року, тобто поза межами строку, встановленого частиною першою статті 193 ЦПК України, що суд першої інстанції правильно вважав як належну підставу для його повернення відповідно до частини третьої статті 194 ЦПК України.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 рокуу справі № 638/15855/16-ц (провадження № 61-46740св18) та від 27 жовтня 2020 року у справі № 186/139/20 (провадження № 61-11665св20).
Водночас колегія суддів враховує, що повернення зустрічного позову не позбавляє особи права пред`явити позов у загальному порядку, а тому не є обмеженням доступу до правосуддя.
За таких обставинколегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції про відмову у поновленні пропущеного строку на подання зустрічної позовної заяви та її повернення відповідачціу цій справі постановлена відповідно до вимог процесуального законодавства і обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачкою судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 22 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 23 квітня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній