УХВАЛА

11 травня 2026 року 
м. Київ 

справа № 420/32092/24
адміністративне провадження № К/990/17904/26 

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 липня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2026 року у справі №420/32092/24 за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, Комісії Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону з установлення трудового стажу для встановлення щомісячної надбавки за вислугу років про визнання протиправними дій та бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,
У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, Комісії Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону з установлення трудового стажу для встановлення щомісячної надбавки за вислугу років, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в особі Комісії спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо неврахування під час встановлення трудового стажу для виплати надбавки за вислугу років ОСОБА_1 , викладеного в протоколі Комісії №09/2021 від 15 березня 2021 року, періоду роботи на посаді старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Єнакіївського міського управління юстиції з 09 вересня 2009 року по 21 квітня 2010 року; та в пільговому обчисленні, з розрахунку один місяць служби за три місяці, періодів проходження військової служби на прокурорсько-слідчих посадах під час яких останній приймав участь в антитерористичній операції з 08 вересня 2014 року по 25 грудня 2014 року, з 25 грудня 2014 року по 01 березня 2015 року, з 28 вересня 2015 року по 09 березня 2017 року;
- визнати протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в особі Комісії спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, викладені в протоколі №39/2024 від 16 вересня 2024 року, щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до стажу проходження служби (стажу роботи) для виплати відсоткової надбавки за вислугу років, відповідно до Постанови КМУ №1090: періоду роботи на посаді старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Єнакіївського міського управління юстиції з 09 вересня 2009 року по 21 квітня 2010 року; в пільговому обчисленні, з розрахунку один місяць служби за три місяці, періодів проходження військової служби на прокурорсько-слідчих посадах під час яких останній приймав участь в антитерористичній операції з 08 вересня 2014 року по 25 грудня 2014 року, з 25 грудня 2014 року по 01 березня 2015 року, з 28 вересня 2015 року по 09 березня 2017 року; у внесенні відповідних змін до протоколу комісії Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону №09/2021 від 15 березня 2021 року;
- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону зарахувати до стажу проходження служби (стажу роботи) ОСОБА_1 для виплати відсоткової надбавки за вислугу років, відповідно до Постанови КМУ №1090 починаючи з 15 березня 2021 року періоди: роботи на посаді старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Єнакіївського міського управління юстиції з 09 вересня 2009 року по 21 квітня 2010 року; та в пільговому обчисленні, з розрахунку один місяць служби за три місяці, періоди проходження військової служби на прокурорсько-слідчих посадах під час яких останній приймав участь в антитерористичній операції з 08 вересня 2014 року по 25 грудня 2014 року, з 25 грудня 2014 року по 01 березня 2015 року, з 28 вересня 2015 року по 09 березня 2017 року;
- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону внести відповідні зміни до протоколу комісії Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону №09/2021 від 15 березня 2021 року;
- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових та одноразових виплат, в тому числі визначених законодавством податків, зборів та розрахунків при звільненні) за період роботи в Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Південного регіону (спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Південного регіону) з 15 березня 2021 року по 24 червня 2024 року відповідно до зміненого розміру щомісячної надбавки за вислугу років, з урахуванням зарахованих періодів до стажу проходження служби (стажу роботи), відповідно вказаного рішення суду.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 липня 2025 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2026 року позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в особі Комісії спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо неврахування під час встановлення трудового стажу для виплати надбавки за вислугу років ОСОБА_1 , викладеного в протоколі Комісії №09/2021 від 15 березня 2021 року, періоду роботи на посаді старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Єнакіївського міського управління юстиції з 09 вересня 2009 року по 21 квітня 2010 року; та в пільговому обчисленні, з розрахунку один місяць служби за три місяці, періодів проходження військової служби на прокурорсько-слідчих посадах під час яких останній приймав участь в антитерористичній операції з 08 вересня 2014 року по 25 грудня 2014 року, з 25 грудня 2014 року по 01 березня 2015 року, з 28 вересня 2015 року по 09 березня 2017 року.
Визнано протиправним рішення Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в особі Комісії спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, яке оформлено протоколом №39/2024 від 16 вересня 2024 року щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до стажу проходження служби (стажу роботи) для виплати відсоткової надбавки за вислугу років, відповідно до Постанови КМУ №1090: періоду роботи на посаді старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Єнакіївського міського управління юстиції з 09 вересня 2009 року по 21 квітня 2010 року; в пільговому обчисленні, з розрахунку один місяць служби за три місяці, періодів проходження військової служби на прокурорсько-слідчих посадах під час яких останній приймав участь в антитерористичній операції з 08 вересня 2014 року по 25 грудня 2014 року, з 25 грудня 2014 року по 01 березня 2015 року, з 28 вересня 2015 року по 09 березня 2017 року та у внесенні відповідних змін до протоколу комісії Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону №09/2021 від 15 березня 2021 року.
Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону зарахувати до стажу проходження служби (стажу роботи) ОСОБА_1 для виплати відсоткової надбавки за вислугу років, відповідно до Постанови КМУ №1090 починаючи з 15 березня 2021 року наступні періоди: період роботи на посаді старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Єнакіївського міського управління юстиції з 09 вересня 2009 року по 21 квітня 2010 року; та в пільговому обчисленні, з розрахунку один місяць служби за три місяці, періоди проходження військової служби на прокурорсько-слідчих посадах під час яких останній приймав участь в антитерористичній операції з 08 вересня 2014 року по 25 грудня 2014 року, з 25 грудня 2014 року по 01 березня 2015 року, з 28 вересня 2015 року по 09 березня 2017 року та внести відповідні зміни до протоколу комісії Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону №09/2021 від 15 березня 2021 року.
Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових та одноразових виплат, в тому числі визначених законодавством податків, зборів та розрахунків при звільненні) за період роботи в Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Південного регіону (спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Південного регіону) з 15 березня 2021 року по 24 червня 2024 року відповідно до зміненого розміру щомісячної надбавки за вислугу років, з урахуванням зарахованих періодів до стажу проходження служби (стажу роботи), з урахуванням раніше виплачених сум.
20 квітня 2026 року Офіс Генерального прокурора через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 липня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2026 року у справі №420/32092/24. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 липня 2025 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2026 року скаржник зазначає пункти 1, 3 та 4 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Скаржник, посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема положень статей 122, 123, 90, 2, частини четвертої статті 242 КАС України, а також норм, що регулюють порядок зарахування окремих періодів до стажу роботи прокурора відповідно до Порядку №1090, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у низці постанов.
Водночас, обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Однак, як убачається зі змісту касаційної скарги, скаржник, посилаючись на зазначену підставу касаційного оскарження, фактично обмежився наведенням значної кількості постанов Верховного Суду без конкретизації правових висновків, викладених у кожній із них, та без співвіднесення таких висновків із висновками судів попередніх інстанцій у цій справі.
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Наведені у касаційній скарзі доводи про подібність правовідносин носять загальний, декларативний характер та зводяться до формального відтворення підходів, сформульованих у практиці Верховного Суду, без належного порівняння фактичних обставин, предмета спору та правового регулювання у цій справі і у справах, на які посилається скаржник. Саме лише зазначення, що спір стосується, зокрема, строків звернення до суду чи ефективного способу захисту, не є достатнім для висновку про подібність правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Разом із тим скаржник не зазначає, який саме висновок щодо застосування відповідних норм права (зокрема, статей 122, 123, 90, 2, частини четвертої статті 242 КАС України) міститься у кожній із наведених постанов Верховного Суду, у чому полягає його правова позиція та яким саме висновкам судів попередніх інстанцій у цій справі вона суперечить.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Однак скаржник не здійснює такого аналізу, не порівнює обставини справ, не обґрунтовує, у чому саме полягає тотожність або подібність правового регулювання та не доводить, що правові висновки Верховного Суду, на які він посилається, підлягали застосуванню саме у цій справі.
При цьому, Суд наголошує, що кожна справа має свої індивідуальні обставини, а застосування правових норм здійснюється з урахуванням встановлених судами фактичних даних у їх сукупності.
Суд звертає увагу на те, що різниця у встановлених обставинах у сукупності з наданими сторонами доказами об`єктивно впливає на умови застосування правових норм, а тому сам факт наявності судових рішень у подібній категорії спорів не свідчить про неправильне застосування судами норм права у цій справі.
Верховний Суд зауважує, що доводи касаційної скарги переважно стосуються питань, пов`язаних з установленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній.
Отже, фактично, обґрунтування пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України зводиться до незгоди із наданою судами правовою оцінкою встановленим обставинам у взаємозв`язку із наявними в матеріалах справи доказами, що не є тотожним застосуванню норм права без урахування висновків Верховного Суду.
З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
У касаційній скарзі скаржник також міститься посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Зокрема, скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах та необхідність його формування у цій справі та посилається на потребу у правовому висновку щодо застосування статті 19 Конституції України, статті 2 та частини четвертої статті 242 КАС України, статей 10, 11 Закону України «Про прокуратуру», а також положень Порядку №1090 у їх взаємозв`язку, у контексті визначення підстав для зарахування окремих періодів до стажу роботи прокурора, що дає право на отримання щомісячної надбавки за вислугу років. 
На підтвердження відсутності такого висновку скаржник зазначає, що постанова Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у справі №380/12042/20, на яку послалися суди попередніх інстанцій, не охоплює спірних питань, зокрема щодо зарахування до стажу роботи періодів державної служби, пільгової вислуги за участь в антитерористичній операції, повноважень відповідних комісій, а також інших аспектів, які є предметом цього спору. У зв`язку з цим скаржник окреслює коло питань, які, на його переконання, потребують вирішення судом касаційної інстанції, зокрема щодо умов зарахування окремих періодів до стажу роботи, значення відсутності підтвердних документів, повноважень органів прокуратури та відповідних комісій при визначенні стажу, а також належності обраного судами способу захисту вимогам закону, і вважає, що формування відповідного правового висновку є необхідним для забезпечення єдності судової практики та належного застосування норм права у подібних правовідносинах. 
Суд зазначає, що хоча скаржник формально посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, наведені доводи не відповідають вимогам пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Так, обґрунтування цієї підстави касаційного оскарження вимагає не лише посилання на відсутність відповідного висновку Верховного Суду, а й чіткого визначення конкретної норми права, яка потребує тлумачення, обґрунтування необхідності формування такого висновку у подібних правовідносинах, а також зазначення, у чому саме полягало неправильне застосування цієї норми судами попередніх інстанцій і як, на думку скаржника, вона повинна застосовуватись.
Натомість скаржник, посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду, фактично обмежується наведенням значної кількості норм права у їх сукупності, не конкретизуючи, яка саме з них потребує правового висновку, у чому полягає проблема їх застосування та які саме колізії або неоднозначності мають бути усунуті судом касаційної інстанції.
Крім того, сформульовані скаржником «питання», щодо яких, на його думку, має бути висловлений правовий висновок, зводяться до встановлення обставин справи, оцінки доказів та правильності застосування норм права у конкретній ситуації, що не свідчить про наявність правової проблеми, яка потребує вирішення Верховним Судом у порядку пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Також скаржник не обґрунтував, у чому саме полягала помилка суду апеляційної інстанції при застосуванні відповідних норм права та який саме правовий висновок має бути сформульований Верховним Судом, обмежившись загальними міркуваннями щодо необхідності забезпечення єдності судової практики.
Отже, саме по собі посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, за відсутності належного та конкретного обґрунтування, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
З огляду на викладене, Суд вважає недоведеними посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Також підставою касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України.
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.
Аналіз вищенаведеної норми дозволяє дійти висновку про те, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження. Тобто, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження судових рішень.
З огляду на викладене, ураховуючи приписи пункту 1 частини другої статті 353 КАС України, Суд уважає такі обґрунтування недостатніми для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження.
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України, 
У Х В А Л И В :
Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 липня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2026 року у справі №420/32092/24 за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, Комісії Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону з установлення трудового стажу для встановлення щомісячної надбавки за вислугу років про визнання протиправними дій та бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур