Справа № 522/682/26-Е
Провадження № 2/522/4885/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2026 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Домусчі Л.В.,
за участі секретаря судового засідання – Запольської А.М.,
розглянувши у підготовчому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,
ВСТАНОВИВ:
До Приморського районного суду м. Одеси 19.01.2026 року через систему «Електронний суд» надійшов позов ОСОБА_1 , який подано адвокатом Хаджи Іриною Дмитрівною, до ОСОБА_2 про зобов`язання повернути майно та визнання права приватної власності.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01.06.2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, на підставі якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 200 000 доларів США, що в еквіваленті на день отримання складало 1 066 600 гривень для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , які ОСОБА_1 зобов`язувався повернути до 01.01.2012 року, а на випадок неповернення грошових коштів - переоформити квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 . Проте, через значні фінансові труднощі в установлений договором позики строк, ОСОБА_1 грошові кошти Відповідачці повернути не зміг. В результаті, ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 на підставі договору позики від 01.06.2003 року, та у зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань. Справі було присвоєно єдиний унікальний № 1522/26845/12 та під час судового розгляду сторони врегулювали спір підписавши мирову угоду.
28.11.2012 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі № 1522/26845/12 визнано мирову угоду укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за умовами якої: ОСОБА_1 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_1 , виданий Київським РВ УМВС України в Одеській області 2 серпня 1995 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , передає ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Відділом УФМС Росії по Пермському краю в Кіровському районі м. Пермі 24.02.2012 року, квартиру АДРЕСА_2 , що належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 18.06.2003 р. який посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. та зареєстрований у Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» витяг № 35497724 від 14.09.2012 року в якості погашення боргу за договором позики від 01.06.2003 року. В свою чергу ОСОБА_2 відмовляється від своїх позовних вимог та подальшому пред`явленню позову стосовно даного предмету спору. Сторони дійшли згоди про те, що після визнання мирової угоди судом за умови виконання її умов сторонами, - ніхто із сторін по даній цивільній справі не буде мати будь-яких претензій до інших сторін з приводу спірного та сумісного майна подружжя та/або прав на нього в подальшому.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії – закрили.
У той же час, через труднощі з переоформлення права власності на квартиру АДРЕСА_2 з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 , учасники справи узгодили додатковий строк, на протязі якого ОСОБА_1 міг повернути борг Відповідачці та залишити квартиру за собою.

10.12.2012 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 200 000 доларів США, які було позичено за договором позики від 01.06.2003 року. На підтвердження отримання грошових коштів ОСОБА_2 надала Позивачу розписку, в якій зазначила, що борг за договором позики від 01.06.2003 року погашений в повному обсязі, та що ОСОБА_2 відмовляється від будь-яких прав на квартиру АДРЕСА_2 . 
ОСОБА_1 посилався на те, що з 2012 року постійно проживає у квартирі АДРЕСА_2 , сплачує комунальні послуги та жодних вимог щодо виселення з займаної квартири пред`явлено до нього не було. У серпні 2025 року ОСОБА_1 довідався, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 21.12.2012 року на підставі мирової угоди від 28.11.2012 року та ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 28.11.2012 року у справі № 1522/26845/12. Оскільки, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано на ОСОБА_2 , ОСОБА_1 вважає, що належним способом захисту є саме витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_2 .
Матеріали позову суддя отримала 21.01.2026 року.
Ухвалою суду від 26.01.2026 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позову.
На виконання ухвали суду від 26.01.2026 року позивачем 09.02.2026 року подано заяву про усунення недоліків та позовну заяву в новій редакції, згідно якої позивач просить витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначену заяву та позовну заяву в новій редакція суддя отримала 10.01.2026 року.
Ухвалою суду від 13.02.2026 року у справі відкрито провадження у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 23.03.2026 року.
До суду 25.02.2026 року від представника ОСОБА_2 – адвоката Возіяна А.А. надійшла заява про визнання позову, згідно якої ОСОБА_2 підтверджує, що 01.06.2003 року між нею та Позивачем укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 200 000 доларів США, які Позивач зобов`язувався повернути до 1 січня 2012 року, проте, грошові кошти повернуто у встановлений строк не було та ОСОБА_2 звернулась до суду, в процесі розгляду справи № 1522/26845/12 сторони підписали мирову угоду, яку в подальшому затвердив суд. У той же час ОСОБА_1 звернувся до Відповідачки з пропозицією надати йому додатковий час для виплати боргу та не реєструвати за собою квартиру, на що остання погодилась. Відповідачка також визнає, що 10.12.2012 року ОСОБА_1 передав їй грошові кошти у сумі 200 000 доларів США, які було позичено за договором позики від 01.06.2003 року, однак, Відповідачка зазначає, що не встигла повідомити юристів, які займались процесом реєстрації права власності про те, що ОСОБА_1 вже повернув їй борг та відпала необхідність в реєстрації права власності. За нею 21.12.2012 року на підставі мирової угоди від 28.11.2012 року та ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 28.11.2012 року у справі № 1522/26845/12 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 . У той же час, фактично у власність ОСОБА_2 вказане майно не переходило, та на постійній основі там проживав Позивач. 
Також згідно заяви просив справу розглядати за відсутності сторони відповідача.
У підготовче засідання 23.03.2026 року з`явилася представник ОСОБА_1 – адвокат Хаджи І.Д., просила відкласти розгляд справи з метою ознайомлення з заявою сторони відповідача про визнання позову.
У матеріалах справи наявна заява представника ОСОБА_2 – адвоката Возіяна А.А. про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника.
Протокольною ухвалою суд у зв`язку з неявкою відповідача та її представника, який подав до суду заяву про визнання позову. Та не ознайомленням з даною заявою представника позивача, задовольнив клопотання представника позивача та відклав розгляд справи на 28.04.2026 року.
До суду 17.04.2026 року від представника ОСОБА_1 – адвоката Хаджи І.Д. надійшли додаткові пояснення.
У підготовче засідання 28.04.2026 року з`явилася представник ОСОБА_1 – адвокат Хаджи І.Д., просила позов задовольнити з урахуванням його визнання відповідачкою.
У матеріалах справи наявна заява представника ОСОБА_2 – адвоката Возіяна А.А. про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, вислухавши представника позивача, взявши до уваги визнання відповідачем позову, суд дійшов до наступного висновку.
Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.
Вирішуючи спір, судом встановлено наступні обставини.
01.06.2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, на підставі якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 200 000 (двісті тисяч) доларів США, що в еквіваленті на день отримання складало 1 066 600 (один мільйон шістдесят шість тисяч шістсот) гривень для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , які ОСОБА_1 зобов`язувався повернути до 1 січня 2012 року, а на випадок неповернення грошових коштів - переоформити квартиру за адресою АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 
ОСОБА_1 в установлений договором позики строк грошові кошти Відповідачці не повернув.
З метою захисту свого порушеного права ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 на підставі договору позики від 01.06.2003 року. (справа № 1522/26845/12).
28 листопада 2012 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси визнано мирову угоду укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за умовами якої ОСОБА_1 передає ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 , що належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 18.06.2003 р., а ОСОБА_2 відмовляється від своїх позовних вимог та подальшому пред`явленню позову стосовно даного предмету спору. Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії – закрили.
Сторони даного спору визнали, що учасники справи узгодили додатковий строк, на протязі якого ОСОБА_1 міг повернути борг Відповідачці та залишити квартиру у своїй власності.
10.12.2012 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 200 000 (двісті тисяч) доларів США, які було позичено за договором позики від 01.06.2003 року, що підтверджується розпискою та поясненнями представника відповідачки.
З 2012 року ОСОБА_1 постійно проживає у квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою ОСББ «Одесит» від 01.08.2025 року та не сопрюється представником відповідачки.
У серпні 2025 року ОСОБА_1 довідався, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 21.12.2012 року на підставі мирової угоди від 28.11.2012 року та ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 28.11.2012 року у справі № 1522/26845/12.
Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_2 10.12.2012 повернуто грошові кошти, які були взяті ОСОБА_1 у борг у розмірі 200 000 (двісті тисяч) доларів США за договором позики від 01.06.2003 року для придбання спірного майна й отримано у власність квартиру АДРЕСА_2 , а також що на ОСОБА_2 також було оформлено право власності на спірну квартиру в рахунок погашення цього ж зобов`язання, тобто відбулось подвійне погашення боргу поза волею відповідачки та позивача.
Згідно ст. 2 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтями 316-321, 328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
У правовій позиції у справі № 6-1203цс15 від 16 вересня 2015 року Верховний Суд зазначив наступне. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.
До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі № 183/1617/16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).
За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідачка без відповідної правової підстави заволоділа спірною квартирою, оскільки борг був позивачем їй повернуто в повному обсязі, у зв`язку з чим позов ОСОБА_1 є обґрунтованим та спрямованим на захист його права власності.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Приписами ч. 4 ст. 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Зважаючи на те, що відповідач позов визнала у повному обсязі та не заперечувала проти його задоволення, про що зазначила у поданій письмовій заяві, і таке визнання позову не суперечить вимогам закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе прийняти від відповідача визнання позову та ухвалити рішення про його задоволення.
Керуючись ст.ст. 15, 16, 387, 388 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 2, 4, 10-13, 19, 43, 44, 51, 76-81, 84, 89, 197, 200, 206, 223, 247, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити.
Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 (паспорт громадянина рф серії НОМЕР_3 , виданий Відділом УФМС росії Пермського краю Київського району м. Перм, 24.02.2012р., адреса:  АДРЕСА_3  на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) квартиру АДРЕСА_2 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч. 1 ст. 354 ЦПК України.
Повний текст рішення суду складено 05.05.2026 року.

Суддя: Домусчі Л.В.