ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/12578/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бакуліна С.В. головуючий (доповідач), Баранець О.М., Студенець В.І., 
за участю: секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,
позивача - Хомин О.М.,
відповідача - Колток О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 (головуючий - Демидова А.М., судді - Євсіков О.О., Ходаківська І.П.) та рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 (суддя Паламар П.І.)
та касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 (головуючий - Демидова А.М., судді - Євсіков О.О., Ходаківська І.П.) та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2026 (суддя Паламар П.І.)
у справі №910/12578/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Юромаш"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"
про стягнення безпідставно набутих коштів, ціна позову 3 765 807,36 грн,
ВСТАНОВИВ:
Згідно з розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 07.05.2026 №32.2-01/490 "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи", у зв`язку із запланованим відрядженням судді Кібенко О.Р. проведено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/12578/25, за результатами якого визначено наступний склад колегії суддів: Бакуліна С.В. - головуючий, Баранець О.М., Студенець В.І.,
Короткий зміст позовних вимог.
1. Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Юромаш" (далі також - ТОВ з ІІ "Юромаш") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (далі - ТОВ "Оператор ГТС України") про стягнення 3 765 807,36 грн безпідставно набутих коштів.
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач безпідставно одержав кошти у розмірі банківської гарантії, оскільки зобов`язання за договором про закупівлю товарів були виконані, відтак наявні підстави, передбачені статтею 27 Закону "Про публічні закупівлі", для повернення суми банківської гарантії.
Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
3. 16.07.2024 між ТОВ з ІІ "Юромаш" (постачальник) та ТОВ "Оператор ГТС України" (покупець) був укладений договір №46000097/10 про закупівлю товарів (матеріально-технічних ресурсів) (договір), за умовами якого постачальник зобов`язався передати покупцю мототранспортні вантажні засоби (аварійні машини магістральних газопроводів) - 34130000-7, зазначені в специфікації, яка є невід`ємною частиною договору, а покупець - прийняти та оплатити вартість одержаного товару на умовах договору.
4. Згідно з пунктом 3.1 договору ціна договору становить 75 316 147,20 грн з урахуванням ПДВ.
5. Відповідно до пункту 4.2 договору покупець зобов`язаний оплатити вартість переданих постачальником та прийнятих покупцем товарів не раніше 20 та не пізніше 30 календарних днів з дати, яка є останньою: дати підписання покупцем без зауважень акта приймання ТМЦ за кількістю та якістю та дати підписання покупцем видаткової накладної.
6. Згідно з пунктом 7.13 договору відповідно до умов тендерної документації процедури закупівлі за предметом закупівлі "Мототранспортні вантажні засоби (Аварійні машини магістральних газопроводів)" згідно з оголошенням про проведення процедури закупівлі №UA-2024-04-26-010169-a, оприлюдненим на вебпорталі Уповноваженого органу 26.04.2024, постачальник зобов`язується надати покупцю не пізніше дати укладення цього договору в забезпечення виконання договору безвідкличну безумовну банківську гарантію на суму 3 765 807,36 грн, що становить 5% ціни цього договору.
7. Відповідно до умов пункту 7.19 договору забезпечення виконання договору у повному обсязі повертається за умови повного та належного виконання постачальником умов договору та настання граничної дати оплати (остаточного розрахунку) згідно з умовами договору, протягом 5 банківських днів з дня настання таких обставин. У разі неналежного виконання постачальником основного зобов`язання за цим договором забезпечення виконання договору повертається у сумі залишку після стягнення покупцем частини суми гарантії в розмірі, пропорційному до відношення вартості недопоставленого або поставленого з порушенням строку поставки товару до загальної вартості товарів, яка є ціною цього договору, за умови настання граничної дати оплати (остаточного розрахунку) згідно з умовами договору, протягом 5 банківських днів за умови настання цієї обставини.
8. Строк дії договору, відповідно до умов пункту 12.1 договору, встановлений із моменту його підписання сторонами та діє до 29.12.2025, а в частині розрахунків - до їх повного виконання.
9. Відповідно до умов додатку №1 до договору (специфікації) сторони погодили поставку 8 шт. аварійних машин Euromash Dongfeng 6X6 EV 5253 в строк 330 календарних днів із дати отримання постачальником заявки.
10. На виконання умов тендерної документації Акціонерне товариство "Банк Кредит Дніпро" 09.07.2024 видало позивачеві банківську гарантію №325PBG/UAН/8902 на суму 3 765 807,36 грн. Строк дії гарантії встановлений до 29.01.2026 включно.
11. Заявкою №1 від 23.07.2024 сторони погодили поставку 8 шт. мототранспортних вантажних засобів (аварійні машини магістральних газопроводів). Указану заявку відповідач одержав того ж дня, 23.07.2024.
12. На виконання умов договору постачальник здійснив поставку, а відповідач прийняв товар у кількості 8 штук, що підтверджується видатковими накладними від 19.06.2025 №ЮМ-0668 та від 19.06.2025 №ЮМ-0670 (прийнято за актом приймання ТМЦ від 03.07.2025 №25-207); від 07.07.2025 №ЮМ-0751, від 07.07.2025 №ЮМ-0752, від 07.07.2025 №ЮМ-0753 (прийнято за актом приймання ТМЦ від 09.07.2025 №25-211); від 10.07.2025 №ЮМ-0762 (прийнято за актом приймання ТМЦ від 11.07.2025 №25-216); від 11.07.2025 №ЮМ-0768 (прийнято за актом приймання ТМЦ від 14.07.2025 №25-222); від 16.07.2025 №ЮМ-0786 (прийнято за актом приймання ТМЦ від 17.07.2025 №25-230).
13. Наявними у матеріалах справи платіжними інструкціями №381369, №381370 від 31.07.2025, №385389, №385390, №385391Ю, №385392 від 08.08.2025, №386448 від 13.08.2025, №386739 від 14.08.2025 підтверджується факт часткової оплати відповідачем одержаного товару у розмірі 73 781 580,69 грн та утримання останнім решти коштів у розмірі 1 534 566,51 грн у рахунок належних за прострочення позивачем поставки товару штрафних санкцій.
14. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказав, що поставка товарів за договором здійснена в повному обсязі, хоч і з незначним простроченням. Натомість відповідачем було прийнято рішення про стягнення грошових коштів за гарантією у повному (максимальному) розмірі, про що позивач дізнався з отриманого SWIFT-повідомлення від 04.07.2025. Однак, відповідно до умов пункту 7.13.4 договору, забезпечення виконання зобов`язання в максимальній сумі може бути застосовано виключно за невиконання постачальником основного зобов`язання. Відтак відповідач безпідставно одержав кошти у розмірі банківської гарантії, оскільки зобов`язання за договором ним було виконане. Отже, наявні підстави, передбачені статтею 27 Закону "Про публічні закупівлі", для повернення суми банківської гарантії.
15. Відповідач, заперечуючи проти позову, наголошував на тому, що у зв`язку з неналежним виконанням позивачем взятих на себе зобов`язань у частині поставки товару в строки, встановлені договором, ним були заявлені вимоги про сплату банківської гарантії у розмірі 3 765 807,36 грн. Така сума одержана правомірно, оскільки позивач допустив порушення умов Договору, яке забезпечувалося гарантією.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.
16. Господарський суд міста Києва рішенням від 02.12.2025 у справі №910/12578/25 позов ТОВ з ІІ "Юромаш" задовольнив та стягнув з ТОВ "Оператор ГТС України" на користь ТОВ з ІІ "Юромаш" 3 765 807,36 грн безпідставно набутих коштів, 45 189,69 грн витрат по оплаті судового збору.
17. Господарський суд міста Києва додатковим рішенням від 14.01.2026 у справі №910/12578/25 заяву ТОВ з ІІ "Юромаш" про ухвалення додаткового рішення задовольнив та стягнув з ТОВ "Оператор ГТС України" на користь ТОВ з ІІ "Юромаш" 50 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
18. Північний апеляційний господарський суд постановою від 24.02.2026 рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 у справі №910/12578/25 залишив без змін. Стягнув з ТОВ "Оператор ГТС України" на користь ТОВ з ІІ "Юромаш" 18 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції. Доручив Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.
19. Північний апеляційний господарський суд постановою від 24.02.2026 залишив без змін додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2026.
20. Судові рішення, якими спір вирішено по суті, мотивовані таким:
- змістом статті 27 Закону "Про публічні закупівлі", яка безпосередньо регулює відносини суб`єктів господарювання у процедурі публічних закупівель, чітко передбачений момент повернення замовником забезпечення договору - після його виконання учасником-переможцем, у той час як можливість неповернення замовником забезпечення виконання договору існує лише у разі невиконання учасником умов договору. При цьому, невиконання має місце лише у випадку відсутності дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання;
- усталеним є сформований Верховним Судом узагальнений висновок про те, що підставою для утримання банківської гарантії є саме невиконання договору, а не певне порушення строків його виконання, відповідає змісту такого забезпечувального заходу виконання зобов`язань як гарантія, статті 27 Закону "Про публічні закупівлі", а також загальним засадам цивільного законодавства, таким як справедливість, добросовісність і розумність;
- відповідач прийняв від позивача увесь поставлений за договором товар, утримав частину оплати в рахунок сплати належних за спірним договором штрафних санкцій у сумі 1 534 566,51 грн та отримав за рахунок позивача грошові кошти у вигляді банківської гарантії у розмірі 3 765 807,36 грн. Відтак, відповідач як покупець отримав за рахунок позивача (постачальника) грошові кошти у загальному розмірі 5 300 373,87 грн. Ураховуючи, що відповідачем уже утримано з позивача штрафні санкції на суму 1 534 566,51 грн, з моменту повного виконання позивачем зобов`язань за договором у відповідача виникло зобов`язання щодо повернення забезпечення виконання договору, що не було виконано відповідачем у порушення вимог статті 27 Закону "Про публічні закупівлі" та пункту 7.19 договору;
- доводи відповідача про відсутність підстав, які надавали б право позивачу на стягнення з відповідача коштів, у зв`язку з ненаданням доказів здійснення ним оплати зворотної вимоги банку-гаранта, судами відхиляються з огляду на наявні в матеріалах справи копії банківської виписки по особовому рахунку позивача від 14.07.2025 та платіжної інструкції №10592701 від 14.07.2025 на суму 3 765 807,36 грн, в якій у призначенні платежу зазначено "Відшкодування суми регресу по гарантії №325PBG/UAH/8902 від 09.07.2024 без ПДВ.";
- висновки Верховного Суду, на які посилається відповідач, є нерелевантними до правовідносин, що виникли у справі №910/12578/25.
21. Додаткове рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду про перегляд цього додаткового рішення мотивовані тим, що враховуючи обсяг наданих адвокатом позивачу послуг (підготовка матеріалів та написання позовної заяви, відповіді на відзив, участь адвоката у двох судових засіданнях), характер спору, складність справи, розумність та реальність розміру витрат на професійну правничу допомогу, підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 50 000,00 грн.
22. Постанова апеляційного суду в частині відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з апеляційним переглядом справи, мотивована тим, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 36 000,00 грн є неспівмірними із предметом позову та складністю справи на стадії апеляційного провадження, витраченим адвокатом часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру, з огляду на обсяг справи, який не потребував багато часу. Відтак, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем до стягнення витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18 000,00 грн відповідають критеріям визначеним статтею 126 ГПК, є розумно необхідними, належно обґрунтованими, документально доведеними, а отже, такими, що підлягають покладенню на скаржника.
Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх обґрунтування. Доводи іншої сторони.
23. ТОВ "Оператор ГТС України" звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 у справі №910/12578/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ з ІІ "Юромаш" до ТОВ "Оператор ГТС України" про стягнення 3 765 807,36 грн та витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції - відмовити повністю.
24. Підставою касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій у цій справі скаржник вважає наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), зазначаючи про неврахування висновків Верховного Суду, викладених в постановах: від 18.12.2025 у справі №910/3776/25, від 17.05.2024 у справі №910/17772/20 (скаржник вказав №910/17772/21), від 21.12.2018 у справі №908/7/18, від 01.04.2019 у справі №910/2693/18 (щодо застосування статей 560, 562, 568 та 599 Цивільного кодексу України (далі - ЦК); від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, від 07.07.2021 у справі №910/12876/19, від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, від 13.02.2024 у справі №910/12155/24, від 22.04.2024 у справі №346/2744/21 (щодо застосування статей 126, 129 ГПК).
25. Касаційна скарга мотивована таким:
- скаржник цитує постанови Верховного Суду у зазначених вище справах та вказує про їх неврахування судами;
- всупереч умовам договору, у встановлені строки постачальник належним чином не виконав свої зобов`язання;
- матеріалами справи підтверджується неналежне виконання позивачем договору у повному обсязі;
- на переконання ТОВ "Оператор ГТС України", необхідно тлумачити положення пункту 1 частини другої статті 27 Закону "Про публічні закупівлі", виходячи з правової природи забезпечення зобов`язання та банківської гарантії з урахуванням умов договору;
- сплата штрафних санкцій за договором не усуває факту допущеного правопорушення та не позбавляє позивача права на задоволення своїх вимог за рахунок гарантії, зазначені способи забезпечення виконання зобов`язання (штрафні санкції та гарантія) не є взаємовиключними;
- ТОВ "Оператор ГТС України" наполягає на відсутності підстав як для ототожнення гарантії зі штрафними санкціями, так і для оцінки гарантії як відповідальності позивача, оскільки гарантія є саме способом забезпечення зобов`язання;
- враховуючи положення договору, які були погоджені сторонами без зауважень, можливість повернення забезпечення виконання договору наявна лише у разі (за умови) повного та належного здійснення постачальником поставки товарів згідно з договором;
- зважаючи на те, що банківська гарантія, за своєю правовою природою, є одностороннім правочином, то забезпеченням виконання договору є зобов`язання гаранта вчинити певні дії. При цьому, в силу статті 599 ЦК, таке зобов`язання, як одностронній правочин, станом на час звернення позивачем до суду вже було припинено його виконанням;
- суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою;
- ця справа про стягнення 3 765 807,36 грн не є складною та не потребує витрачання значного часу для підготовки процесуальних документів , відтак розмір винагороди є надмірно завищеним, з огляду на те, що розмір витрат не є співмірним зі складністю справи, витраченим часом та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами);
- позивачем за позовом не тільки не підтверджено належними та допустимими доказами співмірність розміру нібито понесених витрат на правову допомогу, а і взагалі не надано належних, допустимих та достатніх доказів, якими б підтверджувалось виконання адвокатом робіт (а саме, акт приймання-передачі наданої правничої допомоги).
26. Позивач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
27. Відзив мотивований таким:
- усталеним є сформований Верховним Судом узагальнений висновок про те, що підставою для утримання банківської гарантії є саме невиконання договору, а не певне порушення строків його виконання;
- вказуючи на одну, нібито позитивну практику, як таку, що має бути застосована до цих правовідносин, відповідач умисно ігнорує факт існування великої кількості судових рішень, які містять зовсім протилежні висновки;
- висновки, викладені у постанові від 18.12.2025 у справі №910/3776/25, не можуть вважатися релевантними з підстав наявності низки відмінностей між справами щодо предмету позовних вимог та підстав їх обґрунтування, які є суттєвими для застосування висновків та винесення рішення;
- посилання скаржника на неврахування висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 17.05.2024 у справі №910/17772/20, від 21.12.2018 у справі №908/7/18 та від 01.04.2019 у справі №910/2693/18, є безпідставними, оскільки ці справи є нерелевантними для вирішення спору у справі №910/12578/25;
- у тексті постанови суд апеляційної інстанції буквально посилається на наведену відповідачем постанову Верховного Суду (від 03.10.2019 у справі №922/445/19), що свідчить про той факт, що рішення було прийнято безпосередньо з урахуванням висновків постанови Об`єднаної палати Верховного Суду;
- твердження відповідача, що судом апеляційної інстанції не враховані висновки Верховного Суду щодо обґрунтованості та неспівмірності витрат є цілком і повністю недоречними в цьому конкретному випадку. Задоволення лише частини з заявлених витрат якнайкраще свідчить про врахування висновків суду та позиції відповідача;
- відповідач помилково ототожнив два поняття "невиконання договору" та "неналежне виконання договору", що в свою чергу потягло стягнення грошових коштів за банківською гарантією в повному обсязі. А тому, з огляду на вказані висновки наведеної судової практики, списані грошові кошти мають бути повернуті позивачу;
- хоч позивач і не погоджується з відповідним одноособовим стягненням без узгодження цього питання між сторонами, такими діями відповідач фактично задовольнив свої вимоги з отримання штрафних санкцій за несвоєчасну поставку. А тому, вся заборгованість позивача перед відповідачем з оплати штрафних санкцій за неналежне виконання зобов`язання була погашена;
- згідно з Законом "Про публічні закупівлі" та додатково за відсутності факту будь-якої заборгованості позивача перед відповідачем, незрозуміло на якій підставі останній продовжує утримувати списані ним грошові кошти за банківською гарантією;
- повернення банківської гарантії та повернення списаних грошових коштів є різними правовими категоріями. Фактично, банківська гарантія в паперовій формі як вид забезпечення вже виконала свою функцію, тож її повернення є неможливим. Натомість грошові кошти продовжують безпідставно утримувати з боку відповідача, тож фактично єдиним шляхом повернення розміру гарантії є їх стягнення. Тож позивачу не потрібна оригінальна банківська гарантія в паперовій формі, останній потребує виключно повернення грошових коштів, списаних за нею. Таким чином, відповідач цілком недоречно вказує на той факт, що відсутні підстави повернення оригіналу банківської гарантії, адже позивач використовує доступний для нього законний спосіб захисту свого права повернення саме грошових коштів;
- станом на дату подання позовної заяви, товари були поставлені в повному обсязі, а за порушення строків поставки були вже списані штрафні санкції (пеня). Це свідчить про те, що позивач виконав власне зобов`язання в повному обсязі та поніс відповідальність за невчасне виконання умов договору, а тому наразі жодної підстави для утримання (збереження) відповідних грошових коштів не існує;
- саме лише висловлене твердження про те, що заявлені до стягнення витрати на правову допомогу є неспівмірними не може вважатися доказом;
- суд апеляційної інстанції вже зменшив розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, скоротивши їх розмір на 50%. При цьому відповідач не вказує, якою б на його думку була розумною сума для задоволення, а лише вказує на їх неспівмірність, що фактично і так вже встановлено судом апеляційної інстанції.
28. Також ТОВ "Оператор ГТС України" звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2026 у справі №910/12578/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ТОВ з ІІ "Юромаш" про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу.
29. Підставою касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій у цій справі скаржник вважає наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК, зазначаючи про неврахування висновків Верховного Суду, викладених в постановах: від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, від 07.07.2021 у справі №910/12876/19, від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, від 13.02.2024 у справі №910/12155/24, від 22.04.2024 у справі № 346/2744/21 (щодо застосування статей 126, 129 ГПК).
30. Касаційна скарга мотивована таким:
- позовна заява містить вказівку про очікування понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн, з долученого до позовної заяви договору про надання правової допомоги від 02.10.2025 №ЮФКМ/149/2025 вбачається, що загальна вартість юридичних послуг (гонорар) складає 50 000,00 грн. До заяви про ухвалення додаткового рішення додано платіжні інструкції від 20.10.2025 №1054110, від 03.11.2025 №10594346, з яких вбачається, що оплата була здійснена ще у жовтні-листопаді 2025;
- позивачем не обґрунтовано наявність поважних причин, які унеможливлюють подання доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат, до закінчення судових дебатів у справі, так і взагалі пропущено 5-денний строк на подання доказів після ухвалення рішення суду;
- сторона позивача не мала перешкод для подання доказів надання послуг за договором про надання правничої допомоги від 02.10.2025 №ЮФКМ/149/2025 з урахуванням, що платіжні інструкції датовані жовтнем - листопадом 2025 року, до ухвалення рішення по суті, а тому відсутні передбачені статтями 129, 221 ГПК підстави для ухвалення додаткового рішення;
- суди першої та апеляційної інстанцій, при ухваленні оскаржуваних рішень в частині задоволення вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, не зазначили належних обґрунтувань щодо неприйняття до уваги доводів відповідача;
- ця справа про стягнення 3 765 807,36 грн не є складною та не потребує витрачання значного часу для підготовки процесуальних документів, відтак розмір винагороди є надмірно завищеним з огляду на те, що розмір витрат не є співмірним зі складністю справи, витраченим часом та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами).
31. Позивач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
32. Відзив мотивований таким:
- відповідач суто переписує цитати, викладені у вказаних постановах, не надаючи їм жодної правової оцінки та обґрунтування підстав, чому вказані положення мають бути застосовані. Окрім того, жодного висновку з наведених пунктів постанов відповідач також не робить;
- той лише факт, що відповідач не погоджується з результатом аналізу сталої судової практики судами першої та апеляційної інстанцій не свідчить про те, що такі висновки не були застосовані;
- доказі щодо відшкодування витрат на правничу допомогу були подані з мінімальним порушенням встановленого строку, а саме 09.12.2025. При цьому, кінцевим строком на подачу відповідних доказів є 08.12.2025;
- наданий позивачем обсяг доказів є достатнім для відшкодування понесених витрат, а подача інших документів не визнана обов`язковою. А тому усі твердження відповідача, що начебто позивач не підтвердив відшкодування витрат належними доказами, є нічим іншим як суб`єктивними міркуваннями відповідача та не може бути взято судом до уваги;
- усі належні документи були надані позивачем до суду першої інстанції, а тому наявні цілком обґрунтовані підстави для задоволення витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі;
- саме лише висловлене твердження про те, що заявлені до стягнення витрати на правову допомогу є неспівмірними, не може вважатися доказом.
33. У судовому засіданні, яке відбулося 07.05.2026, колегія суддів дійшла висновку про необхідність в оголошенні перерви.
Позиція Верховного Суду.
Щодо касаційної скарги на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 у справі №910/12578/25.
34. За чинним конституційним правопорядком, що його визначено приписами пункту 14 частини першої статті 92, пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України, на рівні закону забезпечується право на апеляційний перегляд кожної справи, а право на касаційне оскарження судового рішення забезпечується лише в тих випадках, що їх визначив законодавець.
35. У постанові від 18.05.2021 у справі №914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя (пункти 5.10, 5.16, 5.21 постанови).
36. У статті 287 ГПК, якою регламентоване право касаційного оскарження, визначено перелік судових рішень, які підлягають касаційному оскарженню у господарському процесі, а також визначені підстави та випадки, коли касаційне оскарження допускається.
37. З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовуються правила статті 300 ГПК, відповідно до якої, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша). 
38. Касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
39. Наведене узгоджується із частиною четвертою статті 236 ГПК, яка визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
40. Отже, відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) відсутня постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку; (3) висновок Верховного Суду стосується правовідносин, які є подібними.
41. При цьому, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
42. Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.
43. Так, у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства:
- термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші (пункт 24 постанови);
- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК таку подібність необхідно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями (пункт 25 постанови);
- подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність. З огляду на значення слова "подібний" не завжди означає тотожність (пункт 28 постанови);
- у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови).
44. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини) (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).
45. Здійснена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови).
46. Предметом спору у справі №910/12578/25 є стягнення безпідставно одержаних відповідачем грошових коштів у розмірі банківської гарантії. Позивач вважає, що оскільки зобов`язання за договором про закупівлю товарів були виконані, наявні підстави, передбачені статтею 27 Закону "Про публічні закупівлі", для повернення суми банківської гарантії безпідставно утримуваної відповідачем.
47. Вирішуючи спір у цій справі, суди попередніх інстанцій врахували сталу та послідовну практику Верховного Суду щодо застосування норми частини другої статті 27 Закону "Про публічні закупівлі" у подібних правовідносинах, відповідно до якої ця норма, яка безпосередньо регулює відносини суб`єктів господарювання у процедурі публічних закупівель, чітко передбачає момент повернення замовником забезпечення договору - після його виконання учасником-переможцем, у той час як можливість неповернення замовником забезпечення виконання договору існує лише у разі невиконання учасником умов договору. При цьому, невиконання має місце лише у випадку відсутності дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (постанови Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №910/4460/19, від 14.01.2019 у справі №910/3777/18, від 25.09.2024 у справі №910/12114/23 та від 25.03.2025 №910/11352/24).
48. Така практика однозначно пов`язує повернення забезпечення безпосередньо з нормою частини другої статті 27 Закону "Про публічні закупівлі" та визначеними саме цією нормою підставами, незалежно від того, які підстави для повернення забезпечення, у тому числі й банківської гарантії, встановлені договором публічної закупівлі.
49. Зазначена правова позиція є актуальною (відсутні постанови Верховного Суду про відступ від наведеної послідовної позиції) та релевантною до правовідносин, які виникли у справі №910/12578/25. 
50. З огляду на викладене, при вирішенні справи №910/12578/25 суди дійшли висновку, що оскільки відповідачем уже утримано з позивача штрафні санкції на суму 1 534 566,51 грн за прострочення виконання умов договору, з моменту повного виконання позивачем зобов`язань за договором у відповідача виникло зобов`язання щодо повернення забезпечення виконання договору, що не було виконано відповідачем у порушення вимог статті 27 Закону "Про публічні закупівлі" та пункту 7.19 Договору.
51. Скаржник не погоджується з таким висновком, зазначаючи, що він не відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 18.12.2025 у справі №910/3776/25. Скаржник цитує наступні частини з постанови Верховного Суду від 18.12.2025 у справі №910/3776/25:
"6.5. Звертаючись із позовом, позивач посилається на відсутність підстав для отримання відповідачем суми гарантії, оскільки ним виконано повністю умови договору про закупівлю послуг № 4600009643, про що свідчить підписаний сторонами 27.12.2024 акт про завершення виконання робіт. У свою чергу відповідач послався на те, що підставою для виплати банківської гарантії є неналежне виконання принципалом зобов`язань за договором, що також забезпечувалося гарантією.
6.11. Отже, для вирішення цього спору судам слід передусім визначитись із тим, яке зобов`язання та щодо якого порушення забезпечувалися банківською гарантією (чи тільки невиконання зобов`язання в розумінні статті 610 ЦК України, чи також виконання з порушенням умов, визначених змістом договору (неналежне виконання)).
6.12. Як встановили суди попередніх інстанцій:
- у пункті 4.1 договору від 01.07.2024 № 4600009643 сторони погодили термін виконання робіт протягом 150 календарних днів з моменту укладення договору. Отже, останнім днем строку виконання робіт за договором було 28.11.2024;
- 27.12.2024 сторони склали та підписали акт про завершення виконання робіт. Отже, позивач виконав роботи за договором несвоєчасно, із простроченням строку, який встановлений пунктом 4.1 договору № 4600009643;
- у разі невиконання (неналежного виконання) підрядником основного зобов`язання за цим договором замовник має право одержати задоволення своїх вимог, передбачених умовами цього договору та чинним законодавством України, на умовах, визначених гарантією. Під невиконанням (неналежним виконанням) підрядником основного зобов`язання за цим договором сторони розуміють невиконання робіт підрядником у строк виконання робіт, визначений у пункті 4.1 договору (пункт 12.8);
- забезпечення виконання договору повертається за умови повного та належного виконання підрядником умов договору і настання граничної дати оплати (остаточного розрахунку) згідно з умовами договору, протягом 5 (п`яти) банківських днів з дня настання таких обставин. Повернення забезпечення виконання договору здійснюється шляхом направлення відповідного листа (повідомлення) підряднику або гаранту, у разі надання підрядником забезпечення виконання договору у вигляді оригіналу банківської гарантії в паперовій формі (пункт 12.9).
6.13. Таким чином, колегія суддів зауважує, що, виходячи із встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, сторони передбачили в договорі умови, за якими банківська гарантія забезпечує зобов`язання не тільки у разі порушення зобов`язання, що полягає у його невиконанні, а також у разі неналежного виконання, тобто, виконання з порушенням умов щодо строку; за умовами пункту 12.9 договору повернення забезпечення виконання договору здійснюється за умови не лише повного, а й належного виконання умов договору.
6.36. У цій справі, зважаючи на наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що, задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції не врахував умов договору про закупівлю послуг, викладених у пунктах 4.1, 12.8, 12.9, а саме, що у разі невиконання (неналежного виконання) підрядником основного зобов`язання за цим договором замовник має право одержати задоволення своїх вимог, передбачених умовами цього договору та чинним законодавством України, на умовах, визначених гарантією. Під невиконанням (неналежним виконанням) підрядником основного зобов`язання за цим договором сторони розуміють невиконання робіт підрядником у строк виконання робіт, визначений у пункті 4.1 договору (пункт 12.8); забезпечення виконання договору повертається за умови повного та належного виконання підрядником умов договору (пункт 12.9).
6.37. Звідси, враховуючи також визначення забезпечення виконання договору про закупівлю, надане у пункті 9 частини першої статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" (надання забезпечення виконання зобов`язань учасником перед замовником за договором про закупівлю), помилковим є висновок суду апеляційної інстанції, що підставою утримання банківської гарантії є саме невиконання договору, а не змісту чи строків виконання зобов`язань за ним. Такі висновки зроблені без урахування всіх обставин цієї справи, у тому числі умов договору про закупівлю послуг.".
52. Отже, на підтвердження своїх доводів скаржник лише цитує встановлені обставини та умови договору поставки, які мали місце у спірних правовідносинах у справі №910/3776/25 та відображені у тексті постанови Верховного Суду, однак такі цитати не є висновком Верховного Суду щодо застосування норми права (частини другої статті 27 Закону "Про публічні закупівлі").
53. Як зазначено у частинах п`ятій ? шостій статті 13 Закону "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
54. Згідно з частиною четвертою статті 236 ГПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
55. Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 17.04.2024 у справі №911/1095/22 зауважила, що чинний ГПК оперує поняттям "висновок" у різних значеннях, зокрема таких, як: умовивід суду; висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а також викладений у постанові Верховного Суду висновок по суті позовних вимог, вимог апеляційної або касаційної скарги; складова резолютивної частини судового рішення.
56. За змістом статей 314, 315 ГПК, постанова, прийняттям якої завершується перегляд судових рішень у касаційному порядку, складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин; у мотивувальній частині рішення, зокрема, зазначаються висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд, а в резолютивній частині відповідний висновок суду касаційної інстанції по суті вимог касаційної скарги і позовних вимог.
57. Водночас частиною другою статті 315 ГПК визначено, що в постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.
58. З огляду на викладене висновком щодо застосування норми права в подібних правовідносинах якраз і є висновок за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд, та зазначенням у резолютивній частині, а також висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, та який має міститися в мотивувальній частині постанови суду касаційної інстанції (пункти 48 ? 51 зазначеної ухвали Великої Палати Верховного Суду).
59. Висновок (правова позиція) ? це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвали Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц).
60. Водночас, цитовані скаржником частини постанови Верховного Суду від 18.12.2025 у справі №910/3776/25, не міститься ні посилання на норму частини другої статті 27 Закону "Про публічні закупівлі", ні висновків про її застосування. 
61. Посилання скаржника на вказану постанову в аспекті того, що в ній узагальнено закріплено висновок, що необхідно тлумачити положення пункту 1 частини другої статті 27 Закону "Про публічні закупівлі" виходячи з правової природи забезпечення зобов`язання та банківської гарантії з урахуванням умов договору, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки таких висновків про застосування наведеної вище норми права у вказаній постанові Суд не робив.
62. З огляду на викладене посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 18.12.2025 у справі №910/3776/25 в обґрунтування підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК, колегія суддів відхиляє.
63. Також скаржник вказує, що, вирішуючи спір у справі №910/12578/25, суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 17.05.2024 у справі №910/17772/20, а саме:
"47.Механізм забезпечувального інституту гарантії, на відміну від інших видів забезпечення виконання зобов`язань, передбачає укладення не двох (основного та забезпечувального), а трьох правочинів. 
48.Перш за все- це договір між бенефіціаром (боржником) та принципалом (кредитором), який спрямований на виникнення основного зобов`язання. Умова щодо забезпечення основного зобов`язання гарантією може передбачатися таким договором або висуватися бенефіціаром як передумова укладення такого договору.
49.Обов`язок банку чи іншої фінансової установи щодо видачі банківської гарантії виникає з договору між принципалом і такою фінансовою установою. Надання гарантії є фінансовою послугою, яка надається на підставі договору (пункт 6 частини першої статті 4, стаття 9 Закону України "Про фінансові послуги та фінансові компанії" у чинній редакції, пункт 7 частини першої статті 4, стаття 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" у редакції, що діяла на час видачі гарантії у справі, що переглядається). Цим договором можуть визначатися, серед іншого, умови гарантії, строк її дії, сума, на яку видається гарантія, строк видачі гарантії, розмір оплати послуг гаранта тощо.
50.Третім правочином у механізмі забезпечувального інституту гарантії є видача гарантії на користь бенефіціара, яка є одностороннім правочином. Саме з цього правочину виникає грошове зобов`язання гаранта.
51.Хоча у механізмі забезпечувального інституту гарантії беруть участь три суб`єкти - бенефіціар, принципал та гарант, зазначені вище правочини не зв`язують всіх їх одночасно. Так, договір між бенефіціаром і принципалом, з якого виникає основне зобов`язання, зв`язує лише бенефіціара і принципала, але не гаранта. Договір між принципалом і гарантом зв`язує лише принципала і гаранта, але не бенефіціара. Односторонній правочин щодо видачі гарантії створює обов`язки лише для гаранта (частина третя статті 202 ЦК України), а бенефіціар є кредитором у відповідному грошовому зобов`язанні.
52.Отже, забезпечувальна функція банківської гарантії виявляється у відносинах між бенефіціаром та принципалом, а не між бенефіціаром та гарантом. Натомість у відносинах між бенефіціаром та гарантом виникає окреме грошове зобов`язання, незалежне від зобов`язання за участю бенефіціара та принципала. Тому гарант має сплатити грошову суму, якщо виконані саме умови гарантії. Втручатися у відносини між бенефіціаром та принципалом, зокрема вирішувати, чи виконав принципал грошове зобов`язання за договором між бенефіціаром та принципалом, а відтак і про те, чи припинене основне зобов`язання виконанням, гарант не вправі.".
64. Посилання скаржника на неврахування наведених висновків колегія суддів вважає безпідставними, оскільки по-перше, у оспорюваних судових рішеннях не міститься протилежних висновків щодо правової природи банківської гарантії та її значення у правовідносинах між принципалом, гарантом та бенефіціаром, по-друге, під час вирішення спору у справі №910/17772/20 перед Судом постало питання, чи вправі гарант робити власні висновки щодо наявності чи відсутності обов`язку принципала, чи гарант зобов`язаний платити, якщо вимога та додані документи (якщо вони передбачені умовами гарантії) за зовнішніми ознаками відповідають умовам гарантії застосування норм права. При цьому спір у справі №910/17772/20 виник між гарантом та бенефіціаром. Водночас спір у справі №910/12578/25 стосується інших сторін спірних правовідносин (боржника і кредитора), а також інших питань, які входять у предмет доказування, а саме щодо наявності/відсутності виконання договору закупівлі, забезпеченого гарантією, підстав для повернення гарантії тощо.
65. Також скаржник вказує, що, вирішуючи спір у справі №910/12578/25, суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 21.12.2018 у справі №908/7/18 та від 01.04.2019 у справі №910/2693/18, відповідно до яких неустойка і банківська гарантія вважаються різними способами захисту прав та законних інтересів суб`єктів господарювання, різними засобами забезпечення виконання господарських зобов`язань. Зазначені способи мають різну правову природу і не є взаємовиключними. Сама по собі сплата штрафних санкцій за договором не усуває факту допущеного правопорушення та не позбавляє позивача права на задоволення своїх вимог за рахунок гарантії, зазначені способи забезпечення виконання зобов`язання (штрафні санкції та гарантія) не є взаємовиключними. Можливість стягнення з відповідача пені та штрафу за порушення строків поставки товару за договором не залежить від реалізації позивачем свого права на звернення стягнення за банківською гарантією.
66. Колегія суддів вважає безпідставними зазначені доводи скаржника, оскільки під час вирішення справи №910/12578/25 ні позивач, ні суди не зазначали, що стягнення штрафних санкцій унеможливлює стягнення банківської гарантії, чи, що такі забезпечення виконання зобов`язань є взаємовиключними.
67. Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивач вказував на те, що набуті відповідачем грошові кошти утримуються без достатньої правової підстави і мають бути повернуті відповідно до норми частини другої статті 27 Закону "Про публічні закупівлі". Тобто, позов обґрунтовано не тим, що сума банківської гарантії підлягає поверненню оскільки з позивача вже було стягнуто неустойку, а тим, що зобов`язання за договором закупівлі було повністю виконано, а тому настали визначені законом підстави для повернення утримуваної відповідачем гарантії.
68. Крім того, у справах №908/7/18 та №910/2693/18 спірні правовідносини не стосувалися питання застосування норм Закону "Про публічні закупівлі", а до предмета доказування не входило встановлення обставин щодо того чи настали підстави для повернення забезпечення, наданого на виконання публічної закупівлі, визначені вказаним Законом. 
69. Тобто, порівнювані скаржником справи в частині доводів про незаконність судових актів, якими спір вирішено по суті, не є подібними за критеріями, визначеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.
70. Оскаржуючи постанову апеляційного суду від 24.02.2026 в частині здійсненого судом розподілу витрат на правничу допомогу понесену у зв`язку з апеляційним переглядом справи, скаржник посилається на неврахування апеляційним судом висновків, викладених в постановах Верховного Суду: від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, від 07.07.2021 у справі №910/12876/19, від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, від 13.02.2024 у справі №910/12155/24, від 22.04.2024 у справі №346/2744/21 щодо застосування статей 126, 129 ГПК.
71. Узагальнено скаржник вказує на неврахування висновків Верховного Суду щодо необхідності дотримання судами процесуальних вимог при дослідженні та оцінці доказів в частині визначення розміру витрат на правничу допомогу щодо підтвердження факту надання правової допомоги, понесення цих витрат учасником справи, критерію розумності їхнього розміру, відповідності іншим критеріям витрат, визначеним статтями 126, 129 ГПК. 
72. Колегія суддів вважає безпідставними наведені доводи з огляду на таке.
73. Як вбачається з тексту постанови апеляційного суду в частині розподілу витрат на правничу допомогу, понесену у зв`язку з апеляційним переглядом справи, в обґрунтування заявлених судових витрат позивач посилався на докази, які містяться в матеріалах справи, а саме: додаткову угоду №1 від 12.01.2026 до договору про надання правової допомоги від 02.10.2025 №ЮФКМ/149/2025, укладену між ТОВ з ІІ "Юромаш" та Адвокатським об`єднанням "Юридична фірма "Копусь і Муляр" (далі - АО "ЮФ "Копусь і Муляр"), за умовами якої клієнт доручає, а адвокатське об`єднання зобов`язується здійснювати представництво клієнта в Північному апеляційному господарському суді при розгляді справи (апеляційного провадження) щодо апеляційного оскарження рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/12578/25 від 02.12.2025 в господарському спорі між клієнтом та ТОВ "Оператор ГТС України"; ордер серії АА №1667303 від 15.01.2026, виданий АО "ЮФ "Копусь і Муляр" адвокату Хомин О.М. на представництво інтересів ТОВ з ІІ "Юромаш" у Північному апеляційному господарському суді; рахунок-фактуру №KMLF/149/2 від 13.02.2026 на загальну суму 36 000,00 грн, у т.ч. ПДВ; банківську виписку АО "ЮФ "Копусь і Муляр" за 16.02.2026, з якої вбачається оплата позивачем за юридичні послуги зг. рах. №KMLF/149/2 від 13.02.2026 у розмірі 36 000,00 грн.
74. Апеляційний суд при вирішенні питання щодо розподілу витрат на правову допомогу у зв`язку із розглядом цієї справи в суді апеляційної інстанції дослідив наведені докази та прийняв на їх підставі відповідне рішення.
75. Апеляційний суд зазначив, що, дослідивши подані позивачем під час апеляційного перегляду справи документи, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 36 000,00 грн є неспівмірними із предметом позову та складністю справи на стадії апеляційного провадження, витраченим адвокатом часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру, з огляду на обсяг справи, який не потребував багато часу. Відтак, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем до стягнення витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18 000,00 грн відповідають критеріям статті 126 ГПК, є розумно необхідними, належно обґрунтованими, документально доведеними, а отже, такими, що підлягають покладенню на скаржника.
76. Зазначаючи про незгоду із постановою апеляційного суду в частині розподілу витрат на правничу допомогу, скаржник не вказує у чому саме полягає недотримання судом апеляційної інстанції наведених ним правових позицій Верховного Суду.
77. Фактично скаржником лише перераховуються та цитуються постанови Верховного Суду, однак жодних спростувань чи вказівок у чому саме полягає незаконність постанови апеляційного суду, касаційна скарга не містять.
78. Скаржник цитує норми процесуального права та висновки Верховного Суду, відповідно до яких витрати на правову допомогу мають бути співмірним зі складністю справи, відповідати критеріям реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру.
79. Разом з тим відповідач не зазначає та не обґрунтовує яка, на його думку, конкретна сума витрат на правничу допомогу за апеляційний перегляд справи, відмінна від тої, що була стягнута апеляційним судом, відповідає критеріям розподілу відповідних витрат, визначених статтями 126 та 129 ГПК. 
80. Водночас саме з урахуванням наведених скаржником правових позицій Верховного Суду про застосування статей 126 та 129 ГПК, апеляційний суд і дійшов висновку про те, що заявлена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 36 000,00 грн є неспівмірною із предметом позову та складністю справи, за наслідком чого компенсував позивачу за рахунок відповідача лише половину з понесених ТОВ з ІІ "Юромаш" витрат.
81. Отже, доводи касаційної скарги відповідача на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 у справі №910/12578/25, про наявність підстав для скасування зазначених судових актів, не підтвердилися.
Щодо касаційної скарги на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026, якою переглянуто вказане додаткове рішення.
82. Як було зазначено вище, Господарський суд міста Києва додатковим рішенням від 14.01.2026 у справі №910/12578/25 заяву ТОВ з ІІ "Юромаш" про ухвалення додаткового рішення задовольнив та стягнув з ТОВ "Оператор ГТС України" на користь ТОВ з ІІ "Юромаш" 50 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Північний апеляційний господарський суд постановою від 24.02.2026 залишив без змін додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2026.
83. Скаржник не погоджується із вказаними судовими рішеннями оскільки вважає, що вони були ухвалені без врахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, від 07.07.2021 у справі №910/12876/19, від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, від 13.02.2024 у справі №910/12155/24, від 22.04.2024 у справі № 346/2744/21 (щодо застосування статей 126, 129 ГПК).
84. Щодо наведених доводів колегія суддів зазначає таке.
85. Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК).
86. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (надання послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК).
87. Відповідно до частин першої, другої статті 126 ГПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
88. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК).
89. Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.
90. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
91. Питання розподілу між сторонами судових витрат, суд вирішує під час ухвалення рішення суду і зазначає про це в резолютивній частині (пункт 5 частини першої статті 237, пункт 2 частини п`ятої статті 238 ГПК).
92. Водночас норми частини першою статті 221 ГПК передбачають, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша). 
93. Така норма кореспондується з частиною восьмою статті 129 ГПК, яка визначає, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
94. У постанові від 10.01.2024 по справі №285/5547/21, на яку відповідач посилається за текстом своєї касаційної скарги, в аспекті частини першої статті 246 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), яка аналогічна змісту частини першої статті 221 ГПК (ці норми однаково регулюють порядок подання доказів розміру понесених судових витрат, зокрема в разі пропуску встановленого строку (до закінчення судових дебатів у справі), Верховний Суд з урахуванням принципу розумності, зауважив, що у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.
95. У контексті наведеного в постанові від 10.01.2024 у справі №285/5547/21 Верховний Суд, врахувавши, що рішення суду першої інстанції було ухвалене 27.12.2022, при цьому позивач звернувся із заявою про стягнення витрат на правничу допомогу, до якої додав докази про їх понесення протягом п`яти днів після його ухвалення (03.01.2023), які (докази) були датовані за період із 09.12.2021 до 03.08.2022, тобто до моменту ухвалення рішення суду першої інстанції, вважав, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні заяви представника про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки зміст заяви не містить обґрунтування поважних причин неподання ним доказів, що підтверджують розмір судових витрат до закінчення судових дебатів у справі.
96. Як вбачається з матеріалів справи №910/12578/25:
(1) у позовній заяві, з посиланням на пункт 4.1 договору про надання правової допомоги від 02.10.2025 №ЮФКМ/149/2025, позивач зазначив, що загальна вартість юридичних послуг (гонорар) складає 50 000,00 грн;
(2) на підтвердження понесення вказаних витрат до заяви про ухвалення додаткового рішення позивач додав платіжні інструкції від 20.10.2025 №1054110 про сплату 25 000 грн та від 03.11.2025 №10594346 про сплату 25 000 грн, виписку з рахунку АО "ЮФ "Копусь і Муляр" про зарахування відповідних сум, сплачених у жовтні - листопаді 2025 року.
97. Водночас рішення у справі №910/12578/25 було ухвалено судом першої інстанції 02.12.2025.
98. Вказані обставини свідчать, що, зазначивши у позові попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу, ТОВ з ІІ "Юромаш" подало докази на підтвердження цих витрат разом із заявою про ухвалення додаткового рішення, тобто після закінчення судових дебатів та, відповідно, після ухвалення судом рішення по суті позовних вимог.
99. При цьому, як правильно зазначає відповідач за змістом касаційної скарги, подаючи відповідні докази разом із заявою про ухвалення додаткового рішення (після ухвалення рішення по суті спору), ТОВ з ІІ "Юромаш" як заявник не обґрунтувало поважність причин неподання (неможливості подання) таких доказів до закінчення судових дебатів, зокрема в аспекті того, що ці докази датовані до закінчення судових дебатів, відповідно, до ухвалення судом рішення по суті спору (02.12.2025), тобто існували та могли бути подані заявником до суду до закінчення судових дебатів.
100. Зі змісту заяви про ухвалення додаткового рішення вбачається, що позивач наводив обґрунтування поважності пропуску ним п`ятиденного строку після ухвалення рішення у справі, однак не зазначив жодних причин неподання цих доказів до закінчення судових дебатів.
101. У постанові від 10.12.2025 у справі №756/11475/13-ц, врахувавши, що:
(1) скаржниця до закінчення судових дебатів у справі та на час ухвалення судового рішення могла надати додані до заяви про ухвалення додаткового рішення договір про надання правничої допомоги, додаткову угоду до вказаного договору, згідно з якою сторони погодили 10 000 грн як гонорар адвоката скаржниці, та додаткову угоду до вказаного договору, згідно з якою його сторони погодили 15 000 грн як такий гонорар. Згідно з датами зазначених документів вони були виготовлені ще за два місці до постановлення ухвали апеляційним судом. Тому не було жодних перешкод подати їхні копії до суду до закінчення судових дебатів;
(2) інші докази, які скаржниця додала до заяви про ухвалення додаткового рішення (акт приймання-передачі наданої правничої допомоги), датовані днем ухвалення судового рішення. Проте сторони домовилися про фіксований розмір гонорару значно раніше, а саме у додаткових угодах, у яких також визначили момент, коли скаржниця має внести оплату ("не пізніше 5-ти днів з дня ухвалення апеляційним судом постанови за результатами розгляду апеляційних скарг"). Можливості не вносити гонорар у разі відмови у задоволенні апеляційної скарги сторони не передбачили. Крім того, погодили у договорі про надання правничої допомоги, що сам факт існування судового рішення та набрання ним законної сили підтверджує надання відповідних послуг адвокатом. 
Верховний Суд виснував, що підписання сторонами у день ухвалення судового рішення акта приймання-передачі наданих послуг на обов`язок внести погоджений гонорар не впливало. Тому у скаржниці не було достатніх і обґрунтованих підстав не подати докази надання правничої допомоги до закінчення судових дебатів. Погоджений сторонами строк внесення гонорару на цей висновок не впливає, оскільки суд зобов`язаний вирішити питання про розподіл підтверджених судових витрат як тих, які сторона вже сплатила, так і тих, які має сплатити у зв`язку з розглядом справи. Докази такої сплати у випадку встановлення фіксованого розміру гонорару не є необхідними (пункт 29 цієї постанови).
102. З огляду на викладене Верховний Суд у пункті 30 зазначеної постанови погодився із доводами касаційної скарги скаржниці про те, що вона могла очікувати, що суд розподілить витрати на професійну правничу допомогу у процедурі заміни сторони виконавчого провадження. Однак для такого розподілу скаржниця вчасно не надала докази витрат на професійну правничу допомогу та не обґрунтувала поважність причин їхнього неподання до закінчення судових дебатів (частина восьма статті 141, частина перша статті 246 ЦПК, аналогічні положення зафіксовані в частині восьмій статті 129, частині першій статті 221 ГПК).
103. Отже, вирішуючи питання прийняття доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, поданих разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, Верховний Суд у наведених постановах виходив з того, що:
(1) відповідна сторона до закінчення судових дебатів у справі та на час ухвалення судового рішення могла надати додані до заяви про ухвалення додаткового рішення документи (договір про надання правничої допомоги та додаткові угоди до нього), так як відповідні документи були виготовлені до ухвалення рішення (постановлення ухвали), тому не було жодних перешкод подати суду відповідні копії до закінчення судових дебатів; 
(2) якщо сторони погодили фіксований розмір гонорару та момент його сплати, підписання сторонами у день ухвалення судового рішення акта приймання-передачі наданих послуг не впливало на обов`язок внести погоджений гонорар, а докази такої сплати, зокрема, квитанція, датована днем ухвалення рішення, не є необхідними, а тому у сторони не було достатніх і обґрунтованих підстав не подати докази надання правничої допомоги до закінчення судових дебатів.
104. З огляду на наведене та враховуючи, що подаючи разом із заявою про ухвалення додаткового рішення (після закінчення судових дебатів/після ухвалення рішення по суті спору) докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, ТОВ з ІІ "Юромаш" як заявник не навело та не обґрунтувало поважність причин неподання (неможливості подання) таких доказів до закінчення судових дебатів, Суд вважає, що відсутні підстави для розподілу заявлених ТОВ з ІІ "Юромаш" витрат на правничу допомогу, що суди попередніх інстанцій безпідставно не врахували, та що, в свою чергу, є підставою для скасування додаткового рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду про перегляд цього додаткового рішення, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви ТОВ з ІІ "Юромаш" про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу понесених ним витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.
105. Аналогічна правова позиція щодо застосування частини першої статті 221 та статті 129 ГПК була викладена Верховним Судом у постанові від 08.04.2026 у справі №902/1055/25.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги та розподіл судових витрат.
106. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
107. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 309 ГПК).
108. За приписами частин першої-другої статті 311 ГПК суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. 
109. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. 
110. За результатами касаційного перегляду оскаржуваних рішень по суті спору, а також в частині розподілу витрат на правничу допомогу, понесених позивачем в суді апеляційної інстанції, Верховний Суд не встановив неправильного застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 у справі №910/12578/25, якою переглянуто зазначене рішення суду першої інстанції, ухвалені за результатами повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи і підстав для їх зміни чи скасування, за мотивів, наведених у касаційній скарзі відповідача, Верховний Суд не вбачає.
111. При цьому Суд вважає за необхідне скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026, якою переглянуто вказане додаткове рішення та ухвалити нове рішення щодо розподілу витрат на правничу допомогу, понесених позивачем при розгляді справи в суді першої інстанції, яким відмовити в задоволенні заяви ТОВ з ІІ "Юромаш" про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу цих витрат, у зв`язку з чим касаційна скарга відповідача на відповідні судові рішення підлягає задоволенню.
112. Судовий збір за подання касаційної скарги ТОВ "Оператор ГТС України" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 у справі №910/12578/25, якою переглянуто зазначене рішення суду першої інстанції, в порядку статті 129 ГПК покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В :
1.Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026, якою переглянуто зазначене рішення суду першої інстанції, у справі №910/12578/25, залишити без задоволення.
2.Рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026, якою переглянуто зазначене рішення суду першої інстанції, у справі №910/12578/25, залишити без змін.
3.Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026, якою переглянуто вказане додаткове рішення суду першої інстанції, у справі №910/12578/25, задовольнити.
4.Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026, якою переглянуто вказане додаткове рішення суду першої інстанції, у справі №910/12578/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Юромаш" про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу витрат на правничу допомогу, понесених позивачем в суді першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Бакуліна

Судді О.М. Баранець

В.І. Студенець