ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21018, тел./факс (0432)55-80-00, (0432)55-80-06 E-mail: inbox@vn.arbitr.gov.ua 
___________________________________________________________________________

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

"14" травня 2026 р. Cправа № 902/1518/25   

Господарський суд Вінницької області у складі судді ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи 
за позовом: громадянки ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 )
до: громадянки ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 )
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачки - Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " ( АДРЕСА_3 ) та Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 " ( АДРЕСА_3 )
про визнання недійсними правочинів з передачі частки у статутному капіталі та скасування державної реєстрації змін до відомостей про юридичних осіб
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
представників сторін:
позивача ОСОБА_2 згідно паспорта, ОСОБА_5 згідно ордеру;
відповідача ОСОБА_6 згідно ордеру;
третьої особи 1 не з`явився;
третьої особи 2 не з`явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
05.11.2025 на розгляд ІНФОРМАЦІЯ_3 надійшла заява громадянки ОСОБА_2 № б/н та дати (вх. № 01-40/12/25 від 05.11.2025) про вжиття заходів забезпечення позову до подачі позовної заяви.
Суд, розглянувши заяву громадянки ОСОБА_2 № б/н від 05.11.2025 (вх. № 01-40/12/25) про застосування заходів забезпечення позову задовольнив подану заяву. У зв`язку з цим, суд наклав арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ТОВ " ІНФОРМАЦІЯ_2 " та ТОВ " ІНФОРМАЦІЯ_1 ". Окрім того, суд заборонив державним реєстраторам органів місцевого самоврядування, акредитованим підприємствам, нотаріусам та іншим уповноваженим особам здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо зазначених Товариств, у тому числі внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
На розгляд ІНФОРМАЦІЯ_3 надійшла позовна заява № б/н від 17.11.2025 (вх. № 1682/25 від 18.11.2025) громадянки ОСОБА_2 до громадянки ОСОБА_3 про визнання недійсними правочинів з передачі частки у статутному капіталі та скасування державної реєстрації змін до відомостей про юридичних осіб.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 18.11.2025, вказану позовну заяву розподілено судді ОСОБА_1 .
Оскільки відповідачкою у справі є громадянка ОСОБА_3 , фізична особа, яка не є підприємцем, суд, відповідно до вимог частин 6 та 7 статті 176 Господарського процесуального кодексу України, 20.11.2025 направив запит № 902/1518/25/1191/25 до ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо надання відомостей про реєстрацію місця проживання та інших персональних даних (в тому числі дати народження), що містяться в картотеці реєстраційного обліку, стосовно громадянки ОСОБА_3 .
Згідно із листом ІНФОРМАЦІЯ_4 № 04/00/011/72768 від 01.12.2025, який надійшов до суду 08.12.2025, громадянка ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .
У зв`язку із встановленими судом недоліками позовної заяви, що перешкоджали відкриттю провадження у справі, суд, ухвалою від 15.12.2025, постановив позовну заяву громадянки ОСОБА_2 № б/н від 17.11.2025 (вх. № 1682/25 від 18.11.2025) залишити без руху та встановив позивачці строк для усунення виявлених недоліків протягом п`яти днів з дня вручення цієї ухвали.
Заявою № б/н від 18.12.2025 (вх. № 01-34/13622/25), поданою через підсистему ЄСІТС "Електронний суд", позивачкою усунено недоліки позовної заяви.
Суд за вказаним позовом відкрив провадження у справі № 902/1518/25 за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 15.01.2026, про що 19.12.2025 було постановлено відповідну ухвалу.
13.01.2026 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" надійшло клопотання № б/н від 13.01.2026 (вх. № 01-34/332/26 від 13.01.2026) представника позивачки - адвоката ОСОБА_5 про долучення до матеріалів справи № 902/1518/25 заяв свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 як письмових доказів, а також про долучення до матеріалів справи № 902/1518/25 копії трудової книжки ОСОБА_2 .
Того ж дня, 13.01.2026 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" надійшло клопотання № б/н від 13.01.2026 (вх. № 01-34/339/26 від 13.01.2026) представника Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " - адвоката ОСОБА_12 про залучення до участі у справі № 902/1518/25 третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачки, а саме: Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 " та Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 ".
14.01.2026 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" надійшло клопотання № 3/26 від 14.01.2026 (вх. № 01-34/369/26 від 14.01.2026) представника позивачки - адвоката ОСОБА_5 про залучення до участі у справі № 902/1518/25 третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачки, а саме: Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 " та Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 ".
15.01.2026 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" надійшло клопотання № 4/26 від 15.01.2026 (вх. № 01-34/438/26 від 15.01.2026) представника позивачки - адвоката ОСОБА_5 про призначення у справі № 902/1518/25 посмертної комплексної судово-психіатричної експертизи, проведення якої просить доручити експертам ІНФОРМАЦІЯ_5 та права.
Під час судового засідання 15.01.2026 представником позивачки заявлено усне клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на подання письмових доказів, а саме заяв свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а також копії трудової книжки ОСОБА_2 .
Оцінивши наведені доводи та з метою дотримання засад змагальності сторін і забезпечення повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, суд визнав за можливе поновити процесуальний строк та долучити зазначені докази до матеріалів справи № 902/1518/25.
За результатами підготовчого судового засідання, що відбулося 15.01.2026, з урахуванням положень статей 50, 51 Господарського процесуального кодексу України, судом задоволено клопотання № б/н від 13.01.2026 (вх. № 01-34/339/26 від 13.01.2026), подане представником Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " - адвокатом ОСОБА_12 , а також клопотання № 3/26 від 14.01.2026 (вх. № 01-34/369/26 від 14.01.2026), подане представником позивачки - адвокатом ОСОБА_5 , унаслідок чого до участі у справі № 902/1518/25 залучено Товариство з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 " та Товариство з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.
Разом із цим судом відкладено розгляд клопотання № 4/26 від 15.01.2026 (вх. № 01-34/438/26 від 15.01.2026), поданого представником позивачки - адвокатом ОСОБА_5 , про призначення у справі № 902/1518/25 посмертної комплексної судово-психіатричної експертизи.
Крім того, підготовче судове засідання у справі відкладено на 12.02.2026, про що постановлено відповідні ухвали у протокольній формі.
09.02.2026 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" надійшло пояснення № б/н від 09.02.2026 (вх. № 01-34/1343/26 від 09.02.2026) представника третіх осіб - адвоката ОСОБА_12 щодо позовних вимог.
11.02.2026 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" представницею відповідачки - адвокатом ОСОБА_6 подано заперечення № б/н від 11.02.2026, які зареєстровані загальним відділом "Канцелярія суду" 12.02.2026 за вх. № 01-34/1461/26, на клопотання № 4/26 від 15.01.2026 (вх. № 01-34/438/26 від 15.01.2026) представника позивачки - адвоката ОСОБА_5 про призначення у справі № 902/1518/25 посмертної комплексної судово-психіатричної експертизи.
За наслідками судового засідання 12.02.2026 судом задоволено клопотання, викладене у прохальній частині пояснень № б/н від 09.02.2026 (вх. № 01-34/1343/26 від 09.02.2026), поданих представником третіх осіб - адвокатом ОСОБА_12 , щодо виклику свідків у судове засідання.
Одночасно судом відмовлено у задоволенні клопотання № 4/26 від 15.01.2026 (вх. № 01-34/438/26 від 15.01.2026), поданого представником позивачки - адвокатом ОСОБА_5 , про призначення у справі № 902/1518/25 посмертної комплексної судово-психіатричної експертизи.
Крім того, судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.03.2026, про що постановлено відповідні ухвали у протокольній формі.
У зв`язку із задоволенням клопотання про виклик свідків та закриттям підготовчого провадження, ухвалою суду від 12.02.2026 викликано у судове засідання для допиту як свідків громадян: ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
У судовому засіданні 05.03.2026 допитано свідків громадян ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , при цьому перед їх допитом вони були попереджені про кримінальну відповідальність, передбачену статтею 384 Кримінального кодексу України, за надання завідомо неправдивих показань.
За результатами судового засідання 05.03.2026 судом зобов`язано представника третіх осіб надати до суду копії статутів Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 " та Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 ". Водночас, з урахуванням статті 216 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено перерву в судовому засіданні до 24.03.2026, про що постановлено відповідні ухвали у протокольній формі.
20.03.2026 на виконання протокольної ухвали суду від 05.03.2026 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" представником третіх осіб - адвокатом ОСОБА_12 подано клопотання № б/н від 20.03.2026 (вх. № 01-30/2827/26 від 20.03.2026) про долучення до матеріалів справи письмових доказів згідно із переліком.
24.03.2026 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" представником позивачки - адвокатом ОСОБА_5 подано клопотання № б/н від 24.03.2026 (вх. № 01-30/2926/26 від 24.03.2026) про долучення до матеріалів справи письмових доказів.
Крім того, у зазначеному клопотанні представником позивачки вказано, що представником третьої особи - адвокатом ОСОБА_12 до матеріалів справи долучено, зокрема, договір купівлі-продажу нерухомого майна від 29.07.2008, згідно із яким громадянка ОСОБА_3 здійснила продаж на користь ТОВ " ІНФОРМАЦІЯ_2 " нерухомого майна по АДРЕСА_5 .
Водночас зазначено, що вказане майно 10.02.2004 було відчужене з Науково-виробничого малого підприємства " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (власником якого був громадянин ОСОБА_13 ) на користь громадянки ОСОБА_3 , а у подальшому, за договором купівлі-продажу від 29.07.2008, переоформлене на Товариство з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", учасником якого був громадянин ОСОБА_13 .
У судовому засіданні 24.03.2026 представником третіх осіб заявлено усне клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на подання доказів, долучених до клопотання № б/н від 20.03.2026 (вх. № 01-30/2827/26 від 20.03.2026), та їх приєднання до матеріалів справи.
За результатами судового засідання 24.03.2026 судом задоволено усне клопотання представника третіх осіб, поновлено процесуальний строк на подання доказів у справі та долучено відповідні докази до матеріалів справи. При цьому, з урахуванням положень статті 216 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні оголошено перерву до 21.04.2026, про що постановлено відповідні ухвали у протокольній формі.
У подальшому, у судовому засіданні 21.04.2026 суд заслухав вступні слова представників учасників справи та здійснив безпосереднє дослідження доказів. Після завершення зазначеної стадії розгляду справи суд, керуючись положеннями статті 216 Господарського процесуального кодексу України, оголосив перерву у судовому засіданні до 05.05.2026.
У судове засідання, призначене на визначену судом дату, з`явилися позивачка, її представник, а також представниця відповідачки.
Треті особи правом на участь у судовому засіданні не скористалися. При цьому суд враховує, що представник третіх осіб був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання у судовому засіданні 21.04.2026 під розписку, яка долучена до матеріалів справи. Крім того, зазначені обставини підтверджуються записом судового засідання.
У судовому засіданні суд перейшов до стадії судових дебатів, у межах яких представники позивачки та відповідачки виступили із промовами.
Після завершення судових дебатів суд, відповідно до частини 1 статті 219 Господарського процесуального кодексу України, оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та повідомив, що проголошення скороченого рішення суду (вступної та резолютивної частин) відбудеться 14.05.2026 о 12 год 55 хв.
У судовому засіданні 14.05.2026 суд згідно із частиною 6 статті 233 та частиною 1 статті 240 ГПК України проголосив скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,
ВСТАНОВИВ:
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначає, що під час перебування у шлюбі, а саме у 1991 році, громадянин ОСОБА_13 здійснив державну реєстрацію Приватного підприємства " ОСОБА_14 " (ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_1 ), яке у подальшому, у 1997 році, було перейменоване у Науково-виробниче мале приватне підприємство " ОСОБА_14 ".
Позивачка зазначає, що діяльність вказаного підприємства здійснювалася за участю обох членів подружжя, оскільки на підприємстві працювали не лише громадянин ОСОБА_13 , а й громадянка ОСОБА_2 та їхні спільні діти.
Також у 2019 році громадянин ОСОБА_13 здійснив реорганізацію Науково-виробничого малого приватного підприємства " ОСОБА_14 " у Товариство з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", із збереженням ідентифікаційного коду юридичної особи.
Крім того, за час перебування у шлюбі, а саме 15.03.2007, громадянин ОСОБА_13 зареєстрував Товариство з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 " та упродовж 2007-2024 років був його одноосібним учасником. 
За твердженням позивачки, у процесі здійснення господарської діяльності вказане товариство набуло у власність нерухоме майно - нежитлові будівлі (склад та офіс) загальною площею 971,7 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_6 .
З огляду на наведене, позивачка вважає, що корпоративні права у Товаристві з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " та Товаристві з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 " були набуті подружжям у період шлюбу та за рахунок спільних коштів, а відтак є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Як вказує позивачка, 22.05.2024 громадянин ОСОБА_13 відчужив належні йому частки у статутних капіталах Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " та Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 " у розмірі 100 % на користь своєї сестри - громадянки ОСОБА_3 , після чого державним реєстратором проведено відповідні реєстраційні дії щодо зміни учасників юридичних осіб.
При цьому позивачка наголошує, що відчуження корпоративних прав було здійснено без її відома та без надання нею згоди як іншого з подружжя, що, на її переконання, свідчить про порушення її прав як співвласника спільного сумісного майна.
Окрім цього, позивачка посилається на недобросовісність набувача корпоративних прав - громадянки ОСОБА_3 , яка, на думку позивачки, була обізнана про те, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та відчужується без згоди іншого співвласника.
Також позивачка зазначає, що у період укладення спірних правочинів громадянин ОСОБА_13 страждав на онкологічне захворювання, що, на її думку, могло вплинути на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час відчуження корпоративних прав.
У письмових поясненнях треті особи зазначають, що, за змістом позовної заяви, позивачка фактично прагне відновлення становища, яке існувало до порушення її прав, а саме відновлення попереднього складу учасників юридичних осіб шляхом внесення відомостей про те, що засновником (учасником) Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 " та Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " є померлий громадянин ОСОБА_13 .
При цьому треті особи посилаються на свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , видане ІНФОРМАЦІЯ_6 , відповідно до якого громадянин ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Згідно із частиною 4 статті 25 Цивільного кодексу України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.
Крім того, Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" заборонено внесення до Єдиного державного реєстру відомостей про включення до складу засновників (учасників) юридичної особи померлої особи.
За таких обставин треті особи вважають, що обраний позивачкою спосіб захисту є неналежним та неефективним, що відповідно до процесуального закону може бути самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що засновником ОСОБА_13 рішенням від 25.10.1997 затверджено Статут Науково-виробничого малого приватного підприємства " ОСОБА_14 ", відповідно до якого Науково-виробниче мале приватне підприємство " ІНФОРМАЦІЯ_1 " є правонаступником Малого підприємства " ІНФОРМАЦІЯ_1 ".
Пунктом 1.1 зазначеного Статуту визначено, що Науково-виробниче мале приватне підприємство " ОСОБА_14 " створено шляхом внесення майнових і грошових вкладів його засновника з метою одержання прибутку.
У пункті 1.3 Статуту визначено, що засновником Підприємства є громадянин України ОСОБА_13 , 1968 року народження, паспорт серії НОМЕР_3 , виданий відділом внутрішніх справ Замостянського району м. Вінниці 23.07.1992 року.
Підприємство набуває права юридичної особи з дня державної перереєстрації, проведеної у порядку, встановленому законодавством (п. 1.4 Статуту).
Зазначений Статут підписаний засновником ОСОБА_13 25.10.1997, а 06.11.1997 зареєстрований у реєстрі приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_15 за № 1726.
В подальшому, 23.08.2019 проведено державну реєстрацію створення юридичної особи в результаті перетворення, а саме реорганізацію Науково-виробничого малого приватного підприємства " ОСОБА_14 " у Товариство з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " із збереженням ідентифікаційного коду юридичної особи, про що внесено запис № 11741450000017329, що підтверджується відомостями, викладеними у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 05.11.2025.
Вказане також підтверджується положеннями пункту 1.1 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " у новій редакції 2025 року.
15.03.2007 проведено державну реєстрацію створення юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", про що внесено запис № 11741020000005361 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (витяг від 04.11.2025).
Рішенням № 1 учасника Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 " ОСОБА_13 від 20.02.2007 затверджено статут товариства, відповідно до пункту 1.1 якого товариство створюється на підставі участі в підприємницькій діяльності його учасника з метою одержання прибутку.
Також передбачено, що товариство здійснює підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку та наступного його передання учаснику, а товариство вважається створеним з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію.
У пункті 4.1 Статуту визначено, що учасником товариства є громадянин України ОСОБА_13 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області 10.01.1998, ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_7 .
Зазначений Статут зареєстровано приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_16 за № 2592.
29.07.2008 між громадянкою ОСОБА_3 (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (Покупець) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до пункту 1 якого продавець продала, а покупець придбав склад та офіс, що складаються з приміщень під літерою "А", а саме: І поверх - приміщення № 1– 17, загальною площею 971,7 кв.м, а також земельну ділянку площею 0,1800 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_5 .
Цільове призначення земельної ділянки - для роздрібної торгівлі та надання комерційних послуг. Кадастровий номер земельної ділянки - 0510136300:01:022:0002.
Відповідно до пункту 4 зазначеного договору, продаж майна здійснено за ціною 99 000,00 грн, з яких 70 200,00 грн становить вартість складу та офісу, а 28 800,00 грн - вартість земельної ділянки. 
Договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_17 та зареєстрований у реєстрі за № 4445.
Право власності на придбане майно зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 " 02.08.2009, що підтверджується витягом № 2348524 від 04.08.2009.
Надалі, у 2019 році рішенням учасника загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 " № 15 від 07.05.2019 затверджено нову редакцію Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", який зареєстровано приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_16 
22.05.2025 між громадянином ОСОБА_13 та громадянкою ОСОБА_3 підписано акти приймання-передачі часток у статутних капіталах Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 " та Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", відповідно до яких громадянин ОСОБА_13 передав, а громадянка ОСОБА_3 прийняла частки у статутних капіталах зазначених товариств у розмірі 100 %.
23.05.2025 проведено державну реєстрацію змін до відомостей про юридичних осіб - Товариство з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 " та Товариство з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", а саме зміну складу засновників (учасників) та відомостей про засновників (учасників) юридичних осіб, про що внесено записи № 1001741070021005361 та № 1001741070002017329 відповідно, що підтверджується витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Як зазначає позивачка, корпоративні права у Товаристві з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " та Товаристві з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 " були набуті громадянином ОСОБА_13 під час перебування у шлюбі з громадянкою ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 від 22.01.1983, та за рахунок спільних коштів подружжя, у зв`язку з чим, на переконання позивачки, зазначені корпоративні права є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Позивачка вказує, що відчуження корпоративних прав на користь громадянки ОСОБА_3 було здійснено без її відома та без надання нею згоди як іншого з подружжя, що, на її думку, свідчить про порушення її прав як співвласника спільного сумісного майна та стало підставою для звернення до суду із даним позовом.
З огляду на встановлені обставини справи, суд враховує таке.
Відповідно до статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Пунктом 4 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.
Спори щодо визнання недійсним укладеного одним з подружжя без згоди іншого з подружжя договору щодо розпорядження часткою в статутному капіталі юридичної особи має розглядатися господарським судом відповідно до пункту 4 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18, а також у постановах Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 515/1060/19, від 29.09.2021 у справі № 361/6229/19.
Предметом спору у цій справі є вимоги про визнання недійсними правочинів щодо передачі часток у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 " та Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " у зв`язку з їх укладенням без згоди другого з подружжя, а також про скасування державної реєстрації змін до відомостей про відповідні юридичні особи.
З огляду на наведене, оскільки спір у даній справі виник щодо визнання недійсними актів приймання-передачі часток у розмірі 100 % статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 " та Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " фізичній особі, які не регулюють сімейні права та обов`язки між подружжям, тобто не є правочинами у сфері сімейних правовідносин, такий спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09.02.2022 у справі № 761/6844/19.
Враховуючи суб`єктний склад учасників спору, предмет та підстави позову, а також характер спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що заявлені позивачкою позовні вимоги підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки спір має ознаки корпоративного.
За змістом статті 11 Цивільного процесуального кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частиною першою статті 202 Цивільного процесуального кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 Цивільного процесуального кодексу України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 Цивільного процесуального кодексу України).
Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України загальними вимогами, додержання яких є необхідними для чинності правочину, є, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Стаття 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину визначає недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом на підставі законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Відповідно до частини першої статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Згідно із статтею 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17.
За змістом пункту 4 частини першої статті 116 Цивільного кодексу України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження частки (її частини) у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом.
Відповідно до ч.ч. 13 ст. 12 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України. Розмір частки учасника товариства у статутному капіталі товариства може додатково визначатися у відсотках. Розмір частки учасника товариства у відсотках повинен відповідати співвідношенню номінальної вартості його частки та статутного капіталу товариства. Статутом товариства можуть бути передбачені обмеження щодо зміни співвідношення часток учасників. Відповідні положення можуть бути внесені до статуту, змінені або виключені з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.
Статтею 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" передбачено право учасника товариства на відчуження своєї частки (частини частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.
За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема, часткою в статутному капіталі господарського товариства дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.
Судом установлено, що між громадянином ОСОБА_13 та громадянкою ОСОБА_2 22.01.1983 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 .
Матеріалами справи підтверджується, що громадянином ОСОБА_13 створено Мале підприємство " ОСОБА_14 ", правонаступником якого є Науково-виробниче мале приватне підприємство " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", яке в подальшому реорганізовано у Товариство з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 ". Вказані обставини підтверджуються статутними документами та відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Крім того, 15.03.2007 проведено державну реєстрацію створення юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", про що внесено запис № 11741020000005361 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, що підтверджується витягом від 04.11.2025.
Зі змісту статутів указаних товариств убачається, що єдиним учасником таких юридичних осіб був громадянин ОСОБА_13 .
З огляду на наведене, а також враховуючи, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів розірвання шлюбу між громадянином ОСОБА_13 та громадянкою ОСОБА_2 на момент створення зазначених юридичних осіб, суд дійшов висновку про наявність підстав вважати, що вказані юридичні особи були створені у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.
22.05.2025 між громадянином ОСОБА_13 та громадянкою ОСОБА_3 підписано акти приймання-передачі часток у статутних капіталах Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 " та Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", відповідно до яких громадянин ОСОБА_13 передав, а громадянка ОСОБА_3 прийняла частки у статутних капіталах зазначених товариств у розмірі 100 %.
Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_18 22.05.2025 посвідчено справжність підписів громадянина ОСОБА_13 та громадянки ОСОБА_3 на актах приймання-передачі часток у статутних капіталах Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " та Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", які зареєстровано в реєстрі за №№ 631, 632 та №№ 633, 634 відповідно. 
У подальшому проведено державну реєстрацію змін до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною складу засновників (учасників) Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " та Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 ".
Обґрунтовуючи належність обраного способу захисту, позивачка зазначала, що відчуження часток у статутних капіталах указаних товариств відбулося без її згоди як дружини та співвласника майна, набутого у період шлюбу, чим, на її думку, порушено її майнові права та законні інтереси.
За змістом ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
Велика ІНФОРМАЦІЯ_8 неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова ІНФОРМАЦІЯ_8 від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).
Більше того, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова ІНФОРМАЦІЯ_8 від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18). 
Суд звертає увагу, що позивачкою заявлено вимогу про визнання недійсними актів приймання-передачі часток у статутних капіталах Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " та Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", стороною яких вона не була та які на момент звернення до суду були виконані, а відповідні зміни до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстровані у встановленому законом порядку. 
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови ІНФОРМАЦІЯ_8 від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (п.6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (п.82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (п.24)).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова ІНФОРМАЦІЯ_8 від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (п.63)). Велика ІНФОРМАЦІЯ_8 у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (п.57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (п.40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (п.89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (п.7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).
Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та / або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у ч. 1 ст. 2 ГПК (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України). 
Аналогічні висновки викладено в пунктах 5.5- 5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.
Відповідно до ч. 5 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю подаються такі документи:
1) заява про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі;
2) документ про сплату адміністративного збору;
3) один із таких відповідних документів, зокрема:
д) судове рішення, що набрало законної сили, про визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю та розмірів часток учасників у такому товаристві;
е) судове рішення, що набрало законної сили, про стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю;
4) структура власності за формою та змістом, визначеними відповідно до законодавства.
ІНФОРМАЦІЯ_9 неодноразово зазначав, що відповідно до пунктів "д" та "е" п. 3 ч. 5 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" особа, яка вважає себе власником частки, що незаконно вибула з її володіння, має звертатися до володільця частки (особи, вказаної як власник в ЄДР) з позовом про стягнення частки (витребування частки з чужого незаконного володіння) або позовом про визначення розміру статутного капіталу та розміру часток учасників (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, від 17.12.2019 у справі № 927/97/19, від 18.03.2020 у справі № 466/6221/16-а). Саме такий спосіб захисту є належним, адже судове рішення, що набрало законної сили, про задоволення такої вимоги є підставою для внесення відповідних змін до ЄДР.
Як убачається з матеріалів справи, позивачка вважає себе співвласницею часток у статутних капіталах Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " та Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", які, на її думку, вибули з її володіння внаслідок дій громадянина ОСОБА_13 та громадянки ОСОБА_3 .
Разом з тим, на момент звернення до суду з даним позовом відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань власником 100 % часток у статутних капіталах Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " та Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 " значиться громадянка ОСОБА_3 .
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, у якій суди розглядали позовну вимогу про визнання недійсним виконаного правочину за позовом третьої особи (не сторони правочину) вказано, що якщо на виконання спірного правочину сплачені кошти або передане інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не приводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі ч. 1 ст. 216, ст. 387, частин 1, 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України).
Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.
Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.
Як убачається з матеріалів справи, позивачка, заявляючи вимоги про визнання недійсними актів приймання-передачі часток у статутних капіталах Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 " та Товариства з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", не просила суд застосувати наслідки недійсності оспорюваних правочинів.
При цьому заявлена вимога про скасування державної реєстрації змін до відомостей про юридичних осіб не є вимогою про застосування наслідків недійсності правочину.
Фактично заявлені позовні вимоги спрямовані на повернення спірних корпоративних прав до складу майна померлого громадянина ОСОБА_13 , що не узгоджується з метою судового захисту порушеного права саме позивачки.
Водночас, відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 , громадянин ОСОБА_13 помер, а тому задоволення виключно вимоги про визнання правочинів недійсними саме по собі не призведе до поновлення чи набуття позивачкою корпоративних прав у зазначених товариствах.
Отже, заявлена позивачкою вимога про визнання недійсними оспорюваних правочинів без одночасного заявлення вимог про застосування наслідків їх недійсності не призведе до поновлення її прав та не забезпечить реального захисту порушеного права чи інтересу.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що обраний позивачкою спосіб захисту не є належним та ефективним у розумінні статті 16 Цивільного кодексу України, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Водночас суд акцентує увагу, що висновки, викладені у постанові ВП ВС від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 (12-35гс23), що у випадку, коли правочин визнано недійсним, застосування реституції є обов`язком суду, який ухвалив таке рішення, не підлягає застосуванню у даному спорі, оскільки такий висновок не є релевантним до конкретних правовідносин у розглядуваній справі.
Щодо посилання позивачки на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 27.07.2022 у справі № 369/1239/19, суд зазначає таке.
Як убачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, за вказаним номером справи відсутня постанова Верховного Суду з наведеним позивачкою змістом щодо висновку про недійсність правочинів з відчуження майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя без згоди другого з подружжя, у тому числі щодо застосування такого висновку до відчуження частки у статутному капіталі товариства, набутої у період шлюбу.
Натомість у реєстрі судових рішень за зазначеним номером справи міститься ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.01.2019, якою надано дозвіл старшому слідчому Києво-Святошинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області капітану поліції, слідчому слідчої групи майору поліції або оперативному підрозділу за його дорученням в порядку вимог статті 40 Кримінального процесуального кодексу України дозвіл на тимчасовий доступ до оригіналів документів, які перебувають у володінні приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області.
За таких обставин посилання позивачки на постанову Верховного Суду від 27.07.2022 у справі № 369/1239/19 як на правовий висновок, що підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, є необґрунтованим та не підтверджується змістом судового рішення, розміщеного у відкритому доступі, у зв`язку з чим не може бути покладене в основу висновків суду у цій справі.
Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації змін до відомостей про юридичні особи - Товариство з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_2 " від 23.05.2024, реєстраційна дія № 1001741070021005361, та Товариство з обмеженою відповідальністю " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 23.05.2024, реєстраційна дія № 1001741070002017329, щодо зміни складу засновників (учасників) юридичних осіб, проведених державним реєстратором ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_19 , суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" до Єдиного державного реєстру вносяться відомості, зокрема, про засновників (учасників) юридичної особи та кінцевого бенефіціарного власника.
Судом установлено, що громадянин ОСОБА_13 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_7 . Разом із тим спірні реєстраційні дії від 23.05.2024 є наслідком вчинених за життя правочинів щодо відчуження корпоративних прав та спричинили зміну складу учасників і бенефіціарів відповідних товариств.
Оцінюючи заявлену вимогу про скасування державної реєстрації, суд виходить з того, що така вимога є похідною від оспорення первинних правочинів щодо відчуження часток у статутному капіталі та спрямована на відновлення попереднього стану відомостей у Єдиному державному реєстрі.
Водночас скасування державної реєстрації як самостійний спосіб захисту не може застосовуватися окремо від вирішення питання про дійсність правочинів, на підставі яких такі реєстраційні дії вчинені, та/або без застосування наслідків їх недійсності. Саме по собі скасування реєстраційних записів не породжує автоматичного поновлення корпоративних прав позивачки та не відновлює попередній склад учасників у матеріально-правовому розумінні.
Крім того, враховуючи, що спірні зміни відображають фактичний перехід корпоративних прав, а відомості Єдиного державного реєстру мають відображати актуальний стан правовідносин, обраний позивачкою спосіб захисту у вигляді скасування реєстраційних дій без ефективного відновлення порушеного права не відповідає критерію належності та ефективності способу захисту, визначеному статтею 16 Цивільного кодексу України.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно з положеннями статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Судом кожній стороні була надана розумна можливість, представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, прийняти участь у досліджені доказів, надати пояснення, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.
Як зазначалось вище, суд процесуальним законом позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.
Згідно із ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обрання позивачкою неналежного та неефективного способу захисту, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. (ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України).
В силу приписів п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача (ч. 4 ст. 129 ГПК України).
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, витрати зі сплати судового збору, а також витрати на професійну правничу допомогу покладаються на позивачку.
Згідно із ч.ч. 1, 9 ст. 145 Господарського процесуального кодексу України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
З огляду на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову громадянки ОСОБА_2 , заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_3 від 07.11.2025 у справі № 902/1518/25, підлягають скасуванню.
Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд,
УХВАЛИВ:
В позові відмовити.
Судові витрати громадянки ОСОБА_2 у справі № 902/1518/25 залишити за позивачкою.
Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_3 від 07.11.2025 у справі № 902/1518/25.
Примірник рішення надіслати позивачці до електронного кабінету в ЄСІТС, відповідачці та третім особам - рекомендованим листом.

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.
Рішення може бути оскаржене до ІНФОРМАЦІЯ_11 , в порядку та строки визначені ст.ст. 256, 257 ГПК України.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
Повне рішення складено 25 травня 2026 р.

Суддя ОСОБА_20 

віддрук. прим.:
1 - до справи
2 - відповідачці ( АДРЕСА_2 )
3 - ТОВ " ІНФОРМАЦІЯ_1 " ( АДРЕСА_3 )
4 - ТОВ " ІНФОРМАЦІЯ_2 " ( АДРЕСА_3 )