Унікальний номер справи 753/1847/25
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/9546/2026
Головуючий у суді першої інстанції Р. В. Котенко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України
11 червня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 вересня 2025 року в частині його оскарження, ухвалене у складі судді Котенко Р. В., в примішенні Дарницького районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У січні 2025 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини та утримання її матір`ю.
В обгрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що 02 вересня 2011 року між сторонами був укладений шлюб, від якого вони мають малолітню дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Підставою для розірвання шлюбу позивач зазначала те, що подружні відносини з відповідачем фактично припинені з 2023 року. Деякий час позивач намагалась зберегти сім`ю, проте стосунки лише погіршувались, відповідач почав вчиняти щодо неї фізичне та психологічне насильство. Після чергової сварки відповідач виїхав за кордон. У подальшому, від спільних друзів позивачкадізналась, що її чоловік перебуває у стосунках з іншою жінкою.
Позивач вважає, що шлюб з відповідачем має формальний характер, подальше спільне життя і збереження шлюбу не можливе та суперечить інтересам позивача та їх з відповідачем малолітньої дитини, на примирення позивач не згодна, просила суд розірвати шлюб з відповідачем.
Крім того, позивач просила визначити місце проживання спільної із відповідачем малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю та визначити утримання малолітньої дочки матір`ю. Вказувала, що відповідач не бере участі у вихованні та добровільному утриманні дитини. Судовим наказом Дарницького районного суду м. Києва від 11.06.2025 з відповідача було стягнуто аліменти на утримання дочки. Оскільки відповідач виїхав за кордон і не виконує належним чином батьківські обов`язки, вона не може вчиняти певні дії та вирішувати певні питання, що стосуються виховання, навчання, лікування, розвитку дочки без згоди відповідача, що є перешкодою у реалізації у повній мірі її прав як матері, та що негативно впливає на інтереси дитини. 
Також позивач зазначила, що є військовослужбовицею, отримує грошове забезпечення, має власне житло та створила для дочки належні умови для проживання, навчання та розвитку. Вирішити питання місця проживання, порядку виховання та утримання дочки шляхом укладення з відповідачем відповідного договору, у позасудовому порядку не вбачється можливим.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини задоволено частково.
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 02 вересня 2011 року Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї за актовим записом № 1638, розірвано. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю     ОСОБА_1 , за місцем її проживання. В іншій частині позову відмовлено. Стягнутоз      ОСОБА_2 на користь      ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 816,80 грн.
Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення утримання дитини матір`ю, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення цих позовних вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарги вказала, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги той факт, що відповідач не бере участі у вихованні та добровільному утриманні дитини, аліменти, які стягуються на підставі судового наказу не сплачує. Також суд не врахував, що відповідач виїхав за кордон та не виконує свої батьківські обов`язки належним чином. При цьому позивач, як мати дитини, не може вирішувати певні питання та вчиняти певні дії, що стосуються виховання, навчання, лікування, розвитку дитини без згоди її батька, що є перешкодою у реалізації у повній мірі прав позивача, як матері дитини, що негативно впливає на інтереси малолітньої дочки. 
Також зазначила, що суд першої інстанції не дослідив в повній мірі висновки органу опіки та піклування в якому чітко прописано, що батько її дочки перебуває за межами України, свої батьківські обов`язки не виконує, всі зобов`язання по вихованню, навчанню, а також закриття матеріальних питань вирішує позивач. Прямим доказом того, що відповідач не виконує батьківських обов`язків по утриманню дитини є виданий 11.06.2025 судовий наказ про стягнення аліментів.
Крім того вказала, що суд першої інстанції не дослідив той факт, що позивач надала суду докази на підтвердження перебування на військовій службі, що унеможливлює її постійне перебування з дочкою, яка часто залишається сама в дома, поки мати дитини перебуває на роботі та чергуванні. Тому дане рішення для позивача в частині утримання дитини матір`ю є суттєвим при ухваленні рішення у цій справі.
В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 вересня 2025 року не оскаржується, а тому його законність та обґрунтованість в неоскаржуваній частині не перевіряється судом апеляційної інстанції.
У судове засідання апеляційного суду учасники справи (їх представники) не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від учасників справи (їх представників) не надходило. 
Так, позивач ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи повідомлена шляхом доставлення судової повістки до електронного кабінета учасника справи, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.
Відповідач ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи повідомлений шляхом доставлення судової повістки до електронного кабінета учасника справи, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.
Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про час та місце розгляду справи повідомлена шляхом доставлення судової повістки до електронного кабінета учасника справи, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності учасників справи (їх представників) та ухвалити постанову у визначений законом строк. Вступна та резолютивна частини постанови не виготовлялись та не проголошувались судом 27.05.2026 через неявку учасників справи (їх представників) в судове засідання.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Так, завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Судом встановлено, що 02 вересня 2011 року між     ОСОБА_2  та          ОСОБА_4 Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис № 1638.
Від шлюбу сторони мають малолітню дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 27 січня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 319.
Позивачка разом з дочкою проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . 
Для дитини матір`ю створені належні умови для проживання, виховання та розвитку, що підтверджується Актом обстеження умов проживання від 06 травня 2025 року, складеним представниками Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації.
ОСОБА_5 , яка досягла десятиріччя станом на день ухвалення цього рішення, чітко висловила своє бажання проживати разом з матір`ю. 
Згідно Висновку про визначення місця проживання дитини № 101-4976 від 30 травня 2025 року, Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважала за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 .
Судовим наказом Дарницького районного суду м. Києва від 11 червня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 02.06.2025 і до досягнення дитиною повноліття.
Звернувшись до суду із позовними вимогами щодо визначення судом факту самостійного утримання дитини матір`ю, ОСОБА_1 вказувала, що батько динити проживає наразі за кордом, свої батьківські обов`язки по утриманню дитини не виконує, позивач несе матеріальні витрати самостійно.
Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач не надала доказів невиконання відповідачем свого обов`язку щодо утримання дитини, у тому числі невиконання судового наказу про стягнення аліментів. Суд вважав, що вимога позивача про визначення утримання дитини матір`ю є такою, що суперечить вимогам чинного законодавства та не відповідає інтересам малолітньої дитини. Визначення судом утримання дитини лише матір`ю не тільки суперечитиме нормам закону, а й не відповідатиме інтересам дитини на достатній рівень життя для її повноцінного фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із встановленими судом обставинами справи з огляду на наступне.
Відповідно до частини першоїстатті 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.
При вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності. Сам факт емоційно напружених відносин між колишнім (фактичним) подружжям та особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини та її право на спілкування з кожним із батьків. Судам необхідно враховувати загальну пропорційність будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, надавати ретельну оцінку низці факторів, які залежно від обставин відповідної справи можуть відрізнятися.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першоюстатті 121 СК Українипередбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СКвстановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).
Згідно з частинами першою-третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно достатті 15 СК Українисімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертійстатті 15 СК Українивизначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті164, 180 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного утримання дитини одним із батьків необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав іншого обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану чи рішенням суду та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Доведення факту одноосібного утримання дитини матір`ю пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких батько не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання батьком батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У справі, яка переглядається судом встановлено, що спільна дитина сторін проживає з матір`ю та перебувала на її утриманні, у зв`язку із чим ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з батька дитини аліментів на утримання дочки до її повноліття.
Стягнення аліментів на дитину є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
11 червня 2025 року Дарницьким районним судом м. Києва було видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 02.06.2025 і до досягнення дитиною повноліття.
Вказуючи на те, що батько дитини не утримує дочку, ОСОБА_1 посилася на факт його проживання за кордом та створення нової родини, що стало підставою для розірвання шлюбу. При цьому належних та достовірних доказів на підтвердження не виконання ОСОБА_2 свого батьківського обов`язку по утриманню дочки, позивач суду не надала. Лише вказувала, що незацікавленість відповідача у належному виконанні своїх батьківських обов`язків створює їй перешкоди у самостійному вирішенні питань, що стосуються виховання, навчання, лікування тощо їх малолітньої дочки.
При цому суд першої інстанції слушно зауважив, що визначення судом утримання дитини лише матір`ю не відповідатиме інтересам дитини на достатній рівень життя для її повноцінного фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку, оскільки право дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття кореспондує обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, який має бути виконаний батьками з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини.
Та обставина, що позивач є військовослужбовицею, не може слугувати підставою для задоволення позовної вимоги про встановлення факту її одноосібного утримання дитини, оскільки це прямо суперечить наведеним вище нормам закону. 
В оцінці обставин справи суд має виходити з того, що на першому місці стоять якнайкращі інтереси дитини, і оцінка обставин яких включає знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для постановлення рішення.
Суд звертає увагу, що розвиток сімейної ситуації може бути динамічним, а отже і визначені у розглядуваній справі обставини утримання батьком дитини можуть бути змінені в подальшому, як за домовленістю батьків, з урахуванням інтересів дитини, так і, у разі зміни істотних обставин. У разі ствердження позивачем невиконання батьком дитини своїх обов`язків ОСОБА_1 не позбавлена права на звернення до суду із позовом про позбавлення його батьківських прав за наявності передбачених законом підстав.
Ураховуючи наведене, незважаючи на те, що між сторонами може існувати спір щодо належного виконання батьком дитини обов`язків щодо її виховання/утримання, до моменту його вирішення дитина за жодних обставин не може бути позбавлена належних засобів для існування, оскільки її право на гідне життя, розвиток і забезпечення базових потреб є безумовним та підлягає першочерговому захисту. Обов`язок утримання дитини має пріоритетний характер і не може бути поставлений під сумнів або обмежений.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає обгрунтованими висновки суду першої інстанції у тому, що з досліджених належних, допустимих та достовірних доказів не вбачається ухилення відповідача від утримання спільної дитини сторін, оскільки належних, достатніх та допустих доказів на підтвердження зазначеного матеріали справи не містять. 
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у задоволенні позову в цій частині не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.
Отже, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення (в частині відмови у задоволенні позову про визначення утримання дитини матір`ю), яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції в частині його оскарження, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та встановленим судом обставинами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, що ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання у першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. 
Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржувому рішенні, питання вичерпності висновків суду, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, судове рішення в частині його перегляду судом апеляційної інстанції, відповідає вимогам вмотивованості.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в частині оскарження залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 вересня 2025 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини не оскаржується, а тому його законність та обгрунваність в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень ст.133, 141 ЦПК України.
Судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню відповідачем, оскільки суд залишає апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частиін - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 вересня 2025 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про встановлення факту утримання дитини матір`ю залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її ухвалення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна