ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року
м. Київ

справа № 748/655/25
провадження № 61-13262св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Марченка Руслана Григоровича на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 26 червня 2025 року в складі судді Кухти В.О. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року в складі колегії суддів Шитченко Н. В.,  Мамонової О. Є., Онищенко О. І.

в справі за позовом ОСОБА_1 до Гончарівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання права власності та

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Гончарівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 .
Зазначав, що у 2001 році філією Смолинського торфозаводу родині позивача видано ордер на право проживання у двокімнатній квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Рішенням Смолинської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 26 березня 2004 року будинок на вул. Новій, 1-в був перенумерований на будинок АДРЕСА_1 . Рішенням Чернігівського районного суду від 03 серпня 2005 року за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та позивачем визнано право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , у якому вони проживають і на час звернення до суду. Цим рішенням встановлено, що будівля медпункту на АДРЕСА_1 та квартира при ньому з 1991 року перебуває на балансі Смолинської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області.
Позивач указував, що з 2001 року його родина відкрито та безперервно володіє будинком, утримує його в належному стані, вчасно сплачує комунальні платежі та проводить поточні ремонти. В 2012 році ОСОБА_2 виявила бажання реалізувати своє право на безоплатне отримання у власність займаного житла, але рішенням Смолинської сільської ради від 30 серпня 2012 року у наданні дозволу на приватизацію було відмовлено, оскільки спірна квартира не знаходилася на балансі органу місцевого самоврядування. Рішенням Чернігівської районної ради від 30 грудня 2010 року приміщення фельдшерсько-акушерського пункту (далі - ФАП) передано у спільну власність територіальних громад сіл та селищ Чернігівського району і закріплено на праві оперативного управління за Чернігівською центральною районною лікарнею, проте за повідомленням медичного закладу будинок на АДРЕСА_1 на балансі лікарні не перебуває. За повідомленням Комунального некомерційного підприємства «Чернігівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» будівлю Смолинського ФАП на підставі акта приймання-передачі від 29 січня 2020 року передано у комунальну власність Гончарівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області.
ОСОБА_1 наголошував на тому, що протягом тривалого часу його родина не може реалізувати наміри щодо приватизації житла, у якому вона проживає, через неможливість встановлення балансоутримувача нерухомості. Позивач має легітимні очікування щодо отримання безоплатно у власність займаного ним та правомірно отриманого житла, але бездіяльність державних органів унеможливлює реалізацію цього права ОСОБА_1 у позасудовому порядку.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
26 червня 2025 року рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції керувався тим, що доданими до позовної заяви доказами підтверджується право позивача на користування спірним нерухомим майном. Проте право власності на об`єкт нерухомості за ним не зареєстроване і докази виникнення у позивача права власності на спірне майно відсутні.Оскільки відсутні докази наявності у позивача права власності на спірний об`єкт нерухомості, то відповідно і відсутні підстави для визнання за ним права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: на житловий будинок, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , так як позивач є не його власником, а лише користувачем.Стосовно зауважень про порушення права власності позивача на житло з точки зору законних/легітимних очікувань на набуття права власності на нього шляхом приватизації житла, то позивачем не надані докази його звернення до Гончарівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, яку він зазначив відповідачем, за приватизацією житла, у якому він проживає. Зазначене свідчить про відсутність правовідносин між ними щодо приватизації житла позивача.
30 вересня 2025 року постановою Чернігівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 26 червня 2025 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції постанови.В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що й на підставі ордеру, і на підставі судового рішення позивач, його дружина та діти набули законне право на проживання та користування житловим приміщенням на  АДРЕСА_1 . Підставою для звернення з позовом про визнання права власності на житловий будинок за вищезазначеною адресою ОСОБА_1 вказав те, що протягом тривалого часу його родина не може реалізувати наміри щодо приватизації житла, у якому проживає з 2001 року, через неможливість визначення балансоутримувача спірної нерухомості. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на житловий будинок одноособово, відповідачем у справі визначив лише Гончарівську селищну раду Чернігівського району Чернігівської області, не залучивши до участі у справі як відповідачів усіх осіб (членів своєї родини), за якими визнано право користування спірним житлом на підставі судового рішення. Вирішення цього спору по суті без участі осіб, які мають право користування спірною нерухомістю у встановленому законом порядку, порушить житлові та майнові права ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Суд першої інстанції, володіючи повною інформацією щодо кола осіб, які мають право користування будинком, питання щодо залучення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до участі у цій справі хоча б у статусі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не обговорював і не вирішував. Матеріали справи не містять доказів того, що наведені вище особи обізнані про наявність цього судового спору. Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 участі не брали, а залучення особи у правовому статусі відповідача до участі у справі на стадії апеляційного провадження діючим законодавством не передбачено. Районний суд зробив правильний висновок про необхідність відмови в задоволенні позову про визнання права власності, проте помилився щодо мотивів такого рішення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2025 року представник ОСОБА_1  - адвокат Марченко Р. Г. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 26 червня 2025 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року, в якій просить їх скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року в справ № 48/340, від 19 травня 2020 року в справі № 916/1608/18, про те, що що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, апеляційний суд порушив вимоги норми пункту 3 частини четвертої статті 274 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, які забороняють розглядати в порядку спрощеного позовного провадження спори, щодо приватизації державного житлового фонду.
Суд не врахував, що за відсутності встановленого власника майна, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є орган місцевого самоврядування, на території якого розташований об`єкт. З балансу Смолинської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області.на баланс Гончарівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області.житлове приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_1 не передавалось. Отже, звернення до Гончарівської селищної ради із заявою на приватизацію цього об`єкта нерухомого майна не є належним способом захисту, оскільки остання чітко повідомила, що вона не є, а ні балансоутримувачем, а ні власником майна. Суд не надав належної оцінки всім доказам, які підтверджують добросовісне, відкрите та безперервне володіння позивачем будинком з 2001 року. Суд вимагав від позивача надання доказів вже існуючого права власності, тоді як метою позову було саме визнання цього права. 
Справу було відкрито 27 лютого 2025 року, а рішення прийнято 26 червня 2025 року (майже 4 місяці), що порушує розумні судового розгляду. Суд не надав оцінки всім аргументам та доказам позивача, зокрема, не дав оцінки офіційним листам-відповідям різних установ, які підтверджують відсутність власника. Суд не виніс ухвали про повернення відзиву відповідача, який був наданий з порушенням порядку, хоча позивач подав на це обґрунтовану відповідь.
Бездіяльність держави (органів влади) щодо встановлення балансоутримувача майна унеможливила реалізацію позивачем його «легітимних очікувань» на приватизацію житла. Це порушення позитивних зобов`язань держави захищати право власності.
Апеляційний суд неправомірно застосував до цивільного спору про визнання права власності формальні вимоги про обов`язкове залучення всіх співвласників (членів сім`ї), які не є сторонами у матеріально-правовому спорі щодо самого права власності на безхазяйний об`єкт, а лише мають окреме право на приватизацію. Це призвело до відмови у захисті порушеного права позивача без належного розгляду справи по суті. Оскільки житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться на території Гончарівської громади і власник/балансоутримувач останнього не встановлений, то позов пред`являється до Гончарівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області як належного відповідача.
Члени сім`ї позивача, які мають право на приватизацію, не є співвідповідачами у спорі про визнання права власності за давністю. Вони можуть бути залучені як треті особи, однак їхня відсутність не є підставою для відмови у позові, оскільки визнання права власності за позивачем не позбавляє їх права на подальшу приватизацію або вирішення своїх майнових прав в окремому провадженні.
Позиція інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами
На спільному засіданні адміністрації і профкому підприємства «Смолинторф» 12 вересня 2001 року вирішено виділити працівникові підприємства ОСОБА_1 . 2-кімнатну квартиру (при медпункті) на вул. Новій площею 65 кв. м, зі складом його сім`ї - дружина та двоє дітей, що підтверджується копією протоколу від 12 вересня 2001 року № 2.
12 жовтня 2001 року філією Смолинського торфозаводу ДП «Чернігівторф» позивачу та його сім`ї (дружині ОСОБА_2 , дочці ОСОБА_3 та сину ОСОБА_1 ) видано ордер на право проживання у квартирі при медпункті, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Довідкою Виконавчого комітету Гончарівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області від 12 березня 2019 року підтверджено, що рішенням Смолинської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 26 березня 2004 року будинок на АДРЕСА_2 був перевпорядкований на будинок на АДРЕСА_1 . 
Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 03 серпня 2005 року визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 . Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 03 листопада 2005 року це рішення суду першої інстанції залишено без змін.
20 липня 2012 року дружина позивача - ОСОБА_2 , звернулася до голови Смолинської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області із заявою про намір приватизувати житловий будинок на АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим просила надати інформацію, чи перебуває зазначений будинок на балансі сільської ради, якщо ні - то коли та до якої організації був переданий.
Листом від 26 липня 2012 року в. о. сільського голови повідомила  ОСОБА_2 про те, що будівля Смолинського ФАП до 01 січня 2011 року перебувала на балансі Смолинської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. Рішенням 2 сесії 6 скликання будівля ФАП була передана у спільну власність територіальних громад сіл та селищ Чернігівського р-ну та закріплена на праві оперативного управління за Чернігівською центральною районною лікарнею, проте за повідомленням медичного закладу будинок на  АДРЕСА_1 на балансі лікарні не перебуває. 
28 серпня 2012 року ОСОБА_2 скерувала до голови Смолинської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області заяву про надання дозволу на приватизацію житлового будинку.
Рішенням Смолинської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 30 серпня 2012 року відмовлено ОСОБА_2 у приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що квартира не знаходиться на балансі Смолинської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області.
За результатами розгляду письмового звернення ОСОБА_2 до прокуратури Чернігівського району заявницю листом від 05 червня 2015 року повідомлено про те, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває в оперативному управлінні Комунального закладу «Чернігівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» та увійшла до складу цілісного майнового комплексу об`єкта нерухомого майна Смолинського ФАП без окремого визначення. ОСОБА_2 рекомендовано звернутися до комунального закладу з відповідною заявою щодо надання дозволу на приватизацію.
Листом головного лікаря Комунального закладу «Чернігівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 21 жовтня 2015 року ОСОБА_2 повідомлено про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 перебуває у власності іншої фізичної особи, у зв`язку з чим заклад не може надати заявниці дозвіл на приватизацію вказаного житлового будинку.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06 травня 2016 року право власності або інше речове право на будинок АДРЕСА_1 не зареєстроване.
За повідомленням Комунального некомерційного підприємства «Чернігівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» будівлю Смолинського ФАП на підставі акта приймання-передачі від 29 січня 2020 року передано у комунальну власність Гончарівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області.
На запит адвоката Марченка Р. Г. голова Чернігівської районної ради листом від 04 лютого 2025 року повідомила, що будівля Смолинського ФАП на АДРЕСА_1 перебуває у власності Гончарівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області на підставі рішення Чернігівської районної ради від 18 жовтня 2018 року та акта приймання-передачі. 
Згідно з довідкою про склад сім`ї № 152 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_1 . 
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з огляду на таке. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

У цій справі позивач указував, що з 2001 року його родина відкрито та безперервно володіє будинком, утримує його в належному стані, вчасно сплачує комунальні платежі та проводить поточні ремонти. Просив визнати за ним право власності на будинок АДРЕСА_1 за набувальною давністю. 

Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності.Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

У статті 50 ЦПК України передбачено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження- до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову- обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див., зокрема, висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18, пункт 41) та багатьох інших).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістомпоняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чимає бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновкисформульовані в постановах від 14 листопада 2018 року всправі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року всправі  № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року всправі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року в справі № 635/4741/17(провадження №14-46цс20, пункт 33.2). Отже,належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22)).

Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинно відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 686/20282/21(провадження № 14-102цс22)).

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язковаспівучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішившипитання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову(див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17(провадження № 61-43201св18)).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 555/1289/14-ц, від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19).

Верховний Суд вже неодноразово у своїх постановах висловлювався щодо належного визначення відповідача у спорах про визнання права власності за набувальною давністю (постанови Верховного Суду від 01 серпня 2018 року в справі № 201/12550/16-ц, від 09 липня 2021 року в справі № 920/999/16, від 29 вересня 2021 року всправі № 212/6614/19, від 29 вересня 2023 року в справі № 1522/9367/12, від 24 липня 2024 року в справі № 554/6572/16-ц, від 12 лютого 2025 року в справі № 626/2235/20). 

За загальним правилом відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. Така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. 

У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був встановлений або не був і не міг бути відомим володільцю, а також у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, то відповідачем може бути орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Отже, належними відповідачами у справах про визнання права власності у порядку набувальної давності є власник, його правонаступник (спадкоємці), а за їх відсутності - відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

ОСОБА_1  з позовом про визнання права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , звернувся до Гончарівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, в управління якої передано спірну нерухомість.

Однак рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області  від 03 серпня 2005 року право користування житловим приміщенням будинку за адресою:  АДРЕСА_1  визнано не лише за  ОСОБА_1 , а й за членами його родини: дружиною - ОСОБА_2 та їх неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 і  ОСОБА_4 

ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 і  ОСОБА_1  (син) не позиваються до Гончарівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області з вимогами про визнання й за ними права власності на будинок за набувальною давністю, відповідно, указані особи мають залучатися співвідповідачами в цій справі, адже позивач претендує й на їх частки у праві на будинок за набувальною давністю.

У випадку задоволення позову ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на будинок одноосібно на підставі статті 344 ЦК України  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і  ОСОБА_1  (син) автоматично втрачають права на цей будинок. 

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що члени його сім`ї не є співвідповідачами у спорі про визнання права власності за давністю, вони можуть бути залучені як треті особи, однак їхня відсутність не є підставою для відмови у позові, оскільки визнання права власності за позивачем не позбавляє їх права на подальшу приватизацію або вирішення своїх майнових прав в окремому провадженні.

Такі доводи суперечать вимогам статті 18 ЦПК України щодо обов`язковостісудового рішення, оскільки у випадку визнання права власності на об'єкт нерухомості за ОСОБА_1 будинок не є вільним для приватизації будь-якими іншими особами. 

Апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного складу відповідачів є самостійною підставою для відмови в позові.

Положення пункту 3 частини четвертої статті 274 ЦПК України забороняють розглядати в порядку спрощеного позовного провадження спори щодо приватизації державного житлового фондуі заявник ставить це в провину апеляційному суду, але такі доводи безпідставні, адже сам позивач у касаційній скарзі посилається на те, що спір пов`язаний із визнанням права власності на майно у порядку набувальної давності, а не приватизації державного житлового фонду. У цій справі відсутні підстави для висновку, що апеляційний суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Касаційна скарга мотивована також тим, що суди не врахували висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року в справ № 48/340, від 19 травня 2020 року в справі № 916/1608/18, про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У цій справі по суті спір апеляційним судом не розглядався, у позові відмовлено через неналежний склад відповідачів, тому відсутні підстави для врахування висновків Великої Палати Верховного Суду про застосування конкретного способу захисту цивільного права. 

З цих же підстав не досліджуються Верховним Судом інші доводи касаційної скарги (щодо легітимних очікувань на майно, наявність підстав для задоволення позову про визнання права власності на будинок за набувальною давністю), адже вони стосуються спору по суті. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін (рішення суду першої інстанції лише в незміненій апеляційним судом частині), оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Марченка Руслана Григоровича залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 26 червня  2025 року в незміненій апеляційним судом частиніта постанову Чернігівського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко 
І. М. Фаловська