Справа № 368/288/26 
2/368/739/26
Рішення 
Іменем України

"26" травня 2026 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Іванюти Т.Є.
при секретарі Вареник О.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кагарлику цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Обухівського відділу Державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Обухів, вул. Київська, 5) про звільнення успадкованого майна з-під арешту, -
встановив :
Позивачка звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що під час оформлення спадкового майна вона дізналася про те, що на все майно, зокрема і земельну ділянку площею 0,0428 га., що за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер якої - 3222210100:01:461:0095 та інше майно, яке належало її померлому чоловіку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - накладений арешт.
Так, зокрема згідно інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо земельної ділянки вбачається, що арешт накладено 21.10.2008р. постановою АА 898579 ВДВС Кагарлицького РУЮ, правонаступником якого є Обухівський відділ Державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
Того ж дня, тобто 21.10.2008 року, зареєстровано у зазначеному вище реєстрі за №8097761 заборона на відчуження - невизначене майно, все нерухоме майно. Відповідачем було відмовлено Позивачу у знятті арешту з майна у зв`язку із знищенням виконавчого провадження і рекомендовано звернутися до суду з відповідним позовом.
А тому позивачка вважає, що її майнові права порушені просить зняти арешт з майна, яке належало її чоловіку ОСОБА_2 .
В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав.
Відповідачка в судове засідання не з`явилась, надіслала заяву про розгляд справи в її відсутність.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов та зустрічний позов слід задоволити з слідуючих підстав.
Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України.
Відповідно до вимог ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Всебічність та повнота, зокрема, передбачають з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів. 
В судовому засіданні встановлено, що під час оформлення спадкового майна позивачка дізналася про те, що на все майно, зокрема і земельну ділянку площею 0,0428 га., що за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер якої - 3222210100:01:461:0095 (надалі у тексті - Земельна ділянка) та інше майно, яке належало її чоловіку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - накладений арешт. ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Так, зокрема згідно інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо Земельної ділянки вбачається, що арешт накладено 21.10.2008р. постановою АА 898579 ВДВС Кагарлицького РУЮ, правонаступником якого є Обухівський відділ Державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (надалі у тексті - Відповідач).
Того ж дня, тобто 21.10.2008 року, зареєстровано у зазначеному вище реєстрі за №8097761 заборона на відчуження - невизначене майно, все нерухоме майно.
Позивач звернувся до Відповідача з проханням надати наявні матеріали стосовно даного обтяження та припинити його чинність.
Відповідачем надано відповідь №18112 від 17.02.2026р., в якій повідомлено, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження, зокрема даних зі спецрозділу (архів) встановлено, що будь-яка інформація стосовно зазначеного арешту майна спадкодавця - відсутня через знищення архівної справи за терміном її зберігання.
Таким чином, Відповідачем було відмовлено Позивачу у знятті арешту з майна у зв`язку із знищенням виконавчого провадження і рекомендовано звернутися до суду з відповідним позовом.
З правового висновку, який викладено в постанові Касаційного цивільного суду Верхового суду від 28 серпня 2024 року по справі 947/36027/21, вбачається, що наявність протягом тривалого часу арештів, накладених державними виконавцями з метою виконання судового рішення, за умов відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Отже, накладений арешт на невизначене все нерухоме майно порушує права Позивача, як власника будинку, щодо вільного розпорядження ним.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено у ст. 41 Конституції України, яка наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до ст. 1 Протоколу до "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Згідно з ч.4 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - субєкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Отже, Закон передбачає конкретний перелік випадків, коли арешт знімається виконавцем, а в інших випадках, такий арешт знімається судом.
Таким чином, враховуючи неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, тому наразі існує необхідність захисту прав Позивача, шляхом звільнення майна з-під арешту, що накладений на житловий будинок, в судовому порядку.
Керуючись ст. ст. ст. 10, 89, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, 316, 317, 319, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 11, 59, 71 ЗУ «Про виконавче провадження», суд,- 
в и р і ш и в :
Позов задоволити.
Зняти обтяження : арешт нерухомого майна, що належало ОСОБА_2 1961 р.н., накладений 21.10.2008 постановою АА 898579 ВДВС Кагарлицького РУЮ і зареєстрований 21.10.2008 за №8097761.
Рішення може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 30 днів.
Повний текст рішення виготовлено 02.06.2026 року.

Суддя: Т.Є. Іванюта.