ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

04 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/10555/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів: Дурасової Ю.В., Божко Л.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 24.04.2026 ( суддя Новікова І.В.) в адміністративній справі №280/10555/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, Головного управління Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,- 
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2026 року по справі №280/10555/25 позовні вимоги задоволено частково, а саме вирішено:
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови ОСОБА_1 у наданні довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) отриманої 13 листопада 2023 року під час мінометного обстрілу, перебуваючи на позиції в с.Шевченко Донецької області;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про видачу йому довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) отриманої 13 листопада 2023 року під час мінометного обстрілу, перебуваючи на позиції в с.Шевченко Донецької області, з урахуванням висновків суду викладених у цій справі;
в задоволенні решти вимог – відмовити.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2026 року по справі №280/10555/25 набрало законної сили 05.03.2026.
15.04.2026 від представника позивача до суду надійшла заява про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, в якій заявник просить суд встановити судовий контроль шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень (Відповідачу) - Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, подати звіт про виконання судового рішення у справі №280/10555/25 від 02 лютого 2026 року, встановити відповідний строк для цього (7 робочих днів), зобов`язавши військову частину НОМЕР_1 НГУ на виконання рішення суду надати акт розслідування нещасного випадку (у тому числі поранення) за формою Н-5* та акт за формою Н-1* (НТ*), проведеного у відповідності до норм Наказу МВС №1346 від 27.12.2002; постановити відповідну ухвалу про встановлення судового контролю у справі №280/10555/25 від 02 лютого 2026 року, та направити її для виконання суб`єкту владних повноважень (Відповідачу) - Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 24.04.2026 у задоволені заяви про встановлення судового контролю відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та недотримання норм матеріального права, просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про встановлення судового контролю у справі №280/10555/25(у порядку статті 382 КАС України) задовольнити в повному обсязі.
Крім того, просить задовольнити клопотання про долучення доказів, а саме: матеріалів службового розслідування за фактом отримання травми старшим солдатом ОСОБА_1 та видачі йому довідки про обставини травми від 13.11.2023 року, проведеного на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02.02.2026 у справі № 280/10555/25, затвердженого військовою частиною НОМЕР_1 (внутрішній № 755 від 27.03.2026 року) з урахуванням норми ч. 4 ст. 296 КАС України.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що виконання судового рішення за своєю правовою природою полягає не у формальному вчиненні будь-яких дій, а у досягненні того конкретного юридичного результату, який визначений судом як спосіб відновлення порушеного права. Це випливає із принципу ефективного судового захисту, закріпленого у Кодексі адміністративного судочинства України, який вимагає, щоб втручання суду приносило реальне поновлення прав, а не лише створювало ілюзію правосуддя. У рішенні від 02.02.2026 року суд чітко визнав протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язав його усунути порушення шляхом повторного розгляду питання з урахуванням встановлених судом обставин. Зміст цього обов`язку полягав у прийнятті мотивованого рішення за результатами розгляду питання про отримання травми Позивачем: або видати відповідну довідку, або провести таке розслідування, яке б остаточно підтвердило чи спростувало факт травми на основі доказів. Таким чином, суд визначив не лише необхідність певної процесуальної дії, а й кінцевий результат — встановлення правової визначеності щодо факту отримання травми позивачем 13.11.2023 року. Саме цей результат є єдиним критерієм, за яким можна оцінити реальне виконання рішення. Однак відповідач не досяг цієї мети: довідку не видано, а правовий стан позивача не змінився, що свідчить про фактичне невиконання рішення по суті. Суд першої інстанції в ухвалі від 24.04.2026 року, не дослідивши ці глибинні обставини, помилково сприйняв за виконання рішення його формальну імітацію, яка полягала лише у виданні чергових наказів без належного врахування змісту та правових наслідків судового рішення, яке підлягало виконанню. Водночас, матеріали службового розслідування, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, не були предметом дослідження суду першої інстанції. Така ситуація зумовлена тим, що Відповідач фактично приховав зазначені матеріали та не надав їх суду, у зв`язку з чим останній був позбавлений можливості всебічно, повно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи. Більше того, Запорізький окружний адміністративний суд, попри очевидну необхідність встановлення фактичних обставин на підставі матеріалів службового розслідування, не вжив заходів для їх витребування та дослідження, що призвело до неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи. При цьому Позивач отримав матеріали службового розслідування лише після подання рапорту, тобто вже після розгляду справи судом першої інстанції, що об`єктивно унеможливило їх подання та дослідження на попередній стадії судового розгляду. З огляду на викладене, враховуючи істотне значення вказаних матеріалів для встановлення фактичних обставин справи, просимо суд прийняти їх до розгляду як належні та допустимі докази, а також забезпечити їх всебічне, повне та об`єктивне дослідження. Відповідно до ч. 4 ст. 296 КАС України, якщо в апеляційній скарзі наводяться нові докази, які не були надані суду першої інстанції, то у ній зазначається причина, з якої ці докази не були надані.
Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Частиною 2 статті 14 КАС України, встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Статтею 382 КАС України встановлено спосіб здійснення судового контролю за виконанням судового рішення.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Вказаною нормою КАС України передбачено право суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.
Правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 27.02.2020 у справі №0640/3719/18.
Верховний Суд в ухвалі від 18.04.2022 у справі №754/12702/14-а дійшов висновку, що судовий контроль в порядку норм статті 382 КАС України шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення може бути встановлено за таких умов: рішення суду ще не виконано, у тому числі у порядку його примусового виконання; існує обґрунтований і підтверджений доказами ризик його невиконання; існують підтверджені доказами обставини, які ставлять під сумнів виконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, або дають підстави вважати, що загальний порядок виконання судового рішення не дав очікуваного результату, або що відповідач (його правонаступник) створює перешкоди для виконання такого рішення, має намір ухилення від цього обов`язку.
Суд зазначає, що головна мета судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах полягає, насамперед, у реалізації основних завдань адміністративного судочинства при здійсненні адміністративними судами правосуддя, оскільки воно не обмежується ухваленням судового рішення, а також передбачає його виконання.
Конституційний Суд України у Рішенні від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Крім цього у Рішенні від 26 червня 2013 року №5-рп/2013 Конституційний Суд України зауважив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.
У Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року №1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Також Конституційний Суд України, узявши до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене рішення.
Таким чином, встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, зокрема у формі зобов`язання боржника подати до суду відповідний звіт сприяє забезпеченню реалізації принципу виконуваності судового рішення (загальновідомо, що «рішення суду не має значення, якщо воно не виконується»), запобігає можливому зловживанню з боку боржника (наприклад, у формі уникнення оперативного та повного виконання рішення), гарантує дотримання законності (як у вимогах стягувача, так і у діях боржника), а також підвищує довіру громадян до суду та держави, в цілому.
Аналогічна правова позиція наведена в ухвалі Верховного Суду від 07 травня 2024 року по справі №160/5259/20.
Правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних, підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2020 року у справі № 0640/3719/18, від 11 червня 2020 року у справі №640/13988/19, від 20 вересня 2023 року у справі №9901/116/20.
Аналіз положень статті 382 КАС України свідчить про те, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які б свідчили про ухиляння відповідача від виконання судового рішення чи/або відсутність у нього наміру його виконувати.
Матеріалами справи встановлено, що рішенням суду було зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про видачу йому довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) отриманої 13 листопада 2023 року під час мінометного обстрілу, перебуваючи на позиції в с.Шевченко Донецької області, з урахуванням висновків суду викладених у цій справі.
Судом першої інстанції встановлено, що на виконання рішення суду, 14.02.2026 командиром ВЧ НОМЕР_1 НГУ видано наказ №401 “Про призначення службового розслідування за фактом отримання травми старшим солдатом ОСОБА_1 та видачі йому довідки про обставини травми за 13.11.2023 на підставі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02.02.2026 по справі №280/10555/25”.
Також, 29.03.2026 командиром ВЧ НОМЕР_1 НГУ видано наказ №808 “Про результатами проведення службового розслідування за фактом отримання травми старшим солдатом ОСОБА_1 та видачі йому довідки про обставини травми за 13.11.2023 на підставі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02.02.2026 по справі №280/10555/25”. 
За результатами проведення службового розслідування та опрацювання зібраних матеріалів, ВЧ НОМЕР_1 НГУ складено лист від 03.04.2026 №3/33/5/4-3650-2026, в якому позивача фактично повідомлено про відсутність підстав для видачі довідки про обставини травми за 13.11.2023.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем у добровільному порядку вжито заходів спрямованих на виконання рішення суду, а саме проведено службове розслідування та за його наслідками повторно розглянуто питання видачі позивачу довідки про обставини травми.
З урахуванням наведеного, а також зважаючи на те, що матеріалами справи підтверджується вчинення Військовою частиною НОМЕР_1 дій спрямованих на виконання судового рішення у цій справі, враховуючи, що відповідачем було проведено службове розслідування, направлено запити до іншої військової частини, досліджено журнали бойових дій, тощо, що свідчить про врахування висновків суду під час повторного розгляду питання про видачу довідки, а отже судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач ухиляється від виконання рішення суду, то відповідно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про встановлення судового контролю.
Щодо клопотання про долучення додаткових доказів.
Відповідно до пункту 8 статті 79 КАС України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до частини 4 статті 296 КАС України, якщо в апеляційній скарзі наводяться нові докази, які не були надані суду першої інстанції, то у ній зазначається причина, з якої ці докази не були надані.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 306 КАС України, суддя-доповідач в порядку підготовки справи до апеляційного розгляду вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку позивачем не доведено наявності поважних причин, через які докази не подані у встановлені строки до суду першої інстанції, у зв`язку з цим, не вважає за можливе досліджувати ці докази.
В даному випадку неможливо встановити саме дати отримання відповідних документів, представником позивача така не зазначена.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування ухвали суду першої інстанції.
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 24.04.2026 в адміністративній справі №280/10555/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 04 червня 2026 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 09 червня 2026 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко 

суддя Ю. В. Дурасова 

суддя Л.А. Божко