ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 травня 2026 року м. Житомир справа № 240/27186/25
категорія 109000000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Леміщака Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства "Комбінат комунальних підприємств міста Бердичева" про визнання протиправним та скасування акту, 

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 із позовом до комунального підприємства "Комбінат комунальних підприємств міста Бердичева", в якому просить визнати протиправним та скасувати акт від 29.10.2025, складений посадовими особами комунального підприємства “Комбінат комунальних підприємств міста Бердичева” в особі голови комісії Пухальського Валерія Вікторовича, членів комісії: робітника по кладовищу ОСОБА_2 , робітника по кладовищу ОСОБА_3 про дотримання розмірів облаштованих місць поховання та встановлених на них намогильних споруд на міському кладовищі в АДРЕСА_1 , ряд 5 місця 26, 27, 28, де поховані відповідно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та зобов`язання ОСОБА_1 привести намогильну споруду до діючих норм згідно з інструкцією про порядок поховання, утримання кладовищ і організацію ритуального обслуговування в населених пунктах України КДІ-204/12 Україна 182-91 в місячний термін.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_4 , батько позивачки, похований 28.06.2013 на міському кладовищі в АДРЕСА_2 , місце 26. ОСОБА_5 , бабуся позивачки, похована 22.10.2023 на міському кладовищі в АДРЕСА_2 , місце 27. ОСОБА_6 померлий родич ОСОБА_7 (третя особа) похований 01.07.2023 на міському кладовищі в АДРЕСА_1 , ряд НОМЕР_1 , місце 28. 29.10.2025 комунальним підприємством “Комбінат комунальних підприємств міста Бердичева” в складено акт про те, що при розгляді заяви ОСОБА_7 (третьої особи) про дотримання розмірів облаштованих місць поховання та встановлених на них намогильних споруд на міському кладовищі в АДРЕСА_1 , ряд 5 місця 26, 27, 28, де поховані відповідно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . При обстеженні встановлено, що подвійний пам`ятник ОСОБА_5 (бабуся позивачки) і ОСОБА_4 (батько позивачки) займає ділянку 300 см. ширина і 240 см. довжина. Пам`ятник ОСОБА_6 займає площу 100 см. ширина і 185 см. довжина. Прохід між пам`ятниками ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відсутній. Вивчивши обставини поховань, комісія встановила, що ОСОБА_4 похований 28.06.2013 на секторі 35, ряд 5, місце 26. Поховання проводила ОСОБА_5 . Разом із цим, ОСОБА_5 поряд із похованням ОСОБА_4 зарезервувала місце на секторі 35, ряд 5, місце 27, про що була видана розрахункова квитанція. ОСОБА_5 похована на секторі 35, ряд 5, місце 27 згідно з зарезервованим місцем. ОСОБА_6 (родич третьої особи) похований 01.07,2023 року на секторі 35, ряд 5, місце 28. В акті комісія встановила, що намогильні споруди ОСОБА_4 та ОСОБА_5 встановлені з порушенням, а саме був самовільно зайнятий прохід між могилами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 09.01.2026 уточнену позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання (у письмовому провадженні).
Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, відзив до суду не надав, хоча був належно повідомлений про розгляд справи.
Треті особи також не надали пояснень з приводу позову до суду, хоча були належно повідомлені, що підтверджується матеріалами справи.
У відповідності до положень ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами із прийняттям рішення відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України.
Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) з особливостями, визначеними статтями 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив таке.
28.06.2013 було поховано батька позивачки ОСОБА_4 на міському кладовищі в АДРЕСА_2 , місце № 26. 
01.07.2013 ОСОБА_5 оформила заяву на видачу їй одинарного місця № 27, сектор 35, ряд 5 для поховання поруч із похованням її сина ОСОБА_4 . На підтвердження резервування місця № 27 ОСОБА_5 видано розрахункову квитанцію серії АЕАА № 491876, де зазначено прізвище та ініціали, нa кого здійснюється таке бронювання місця, та вказано 35-5-27 (сектор 35, ряд 5, місце № 27). 
Таким чином 01.07.2013 ОСОБА_5 зарезервувала та оплатила окреме місце для поховання на міському кладовищі. 22.10.2023 було здійснено поховання ОСОБА_5 на міському кладовищі в м. Бердичів, вул. Бистрицька, 116, сектор 35, ряд 5, місце 27, що підтверджується витягом із книги реєстрації поховань, запис № 623.
У подальшому, ОСОБА_5 була похована 22.10.2023 на міському кладовищі в АДРЕСА_3 .
Актом Комунального підприємства “Комбінат комунальних підприємств міста Бердичева” від 29.10.2025 було встановлено, що намогильні споруди ОСОБА_4 та ОСОБА_5 встановлені з порушенням, а саме був самовільно зайнятий прохід між могилами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . 
Комісія зобов`язала ОСОБА_1 - користувача могил ОСОБА_4 і ОСОБА_5 - привести намогильну споруду до діючих норм даної інструкції в місячних термін з моменту отримання повідомлення. 
Позивач не погоджується із складеним актом і тому звернувся до суду з позовом. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України № 2747-IV від 06.07.2005 (далі КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Положенням частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
Згідно зі статтею 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими для виконання на відповідній території.
Статтею 10 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” визначено, що міські ради є органами місцевого самоврядування що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування визначені Конституцією України цим Законом та іншими Законами України.
Відповідно до статті 11 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.
Частиною першою статті 51 вказаного Закону регламентовано, що виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень.
Загальні правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих, регулювання відносин, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання, а також встановлення гарантії належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого та збереження місця поховання, визначені Законом України “Про поховання та похоронну справу” (далі - Закон № 1102-IV), відповідно до частини 1 якого поховання - діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень, визначених цим Законом, а також суб`єктів господарювання, спрямована на: забезпечення належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого; забезпечення права громадян на захоронення їхнього тіла відповідно до їх волевиявлення, якщо таке є; створення та експлуатацію об`єктів, призначених для поховання, утримання і збереження місць поховань; організацію і проведення поховань померлих та/або загиблих (далі - померлих); надання ритуальних послуг, реалізацію предметів ритуальної належності.
Згідно зі ст. 2 Закону № 1102-IV місце поховання - кладовище, крематорій, колумбарій або інша будівля чи споруда, призначена для організації поховання померлих; намогильні споруди - пам`ятні споруди, що встановлюються на могилах та увічнюють пам`ять про померлих; користувач місця поховання (місця родинного поховання) - особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене статтею 25 цього Закону.
Відповідно до ст. 29 Закону № 1102-IV власником намогильної споруди, склепу вважається особа, яка за власні кошти встановила цю споруду на могилі (місці родинного поховання).
Частиною 4 ст. 4 Закону № 1102-IV передбачено, що діяльність у галузі поховання базується на таких основних принципах, зокрема, поховання в установленому законодавством порядку з урахуванням волевиявлення померлого, вираженого при житті, а за його відсутності з урахуванням побажань родичів.
Організація діяльності в галузі поховання померлих здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, іншими центральними органами виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та їх виконавчими органами.
Органи місцевого самоврядування та їх виконавчі органи в межах своєї компетенції: 1) вирішують відповідно до закону питання про відведення земельних ділянок для організації місць поховання; 2) забезпечують будівництво, утримання в належному стані та охорону місць поховання; 3) створюють ритуальні служби; 4) вирішують питання про надання за рахунок коштів місцевих бюджетів ритуальних послуг у зв`язку з похованням самотніх громадян, ветеранів війни та праці, а також інших категорій малозабезпечених громадян; про надання допомоги на поховання померлих громадян в інших випадках, передбачених цим Законом; 5) здійснюють контроль за дотриманням законодавства стосовно захисту прав споживачів у частині надання суб`єктами господарювання ритуальних послуг та реалізацією ними предметів ритуальної належності; 6) здійснюють інші повноваження, передбачені цим та іншими законами. Для організації (утворення), будівництва, утримання в належному стані та охорони місць поховання сільські, селищні, міські ради можуть створювати спеціалізовані комунальні підприємства (ст. 8 Закону № 1102-IV).
Відповідно до ст. 11 Закону № 1102-IV поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого, якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого. Виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого видається свідоцтво про смерть.
Місце поховання та повноваження органів щодо його впорядкування регламентується ст. 23 Закону № 1102-IV. 
Для розміщення місця поховання рішенням уповноваженого органу в установленому законом порядку відповідному спеціалізованому комунальному підприємству, установі, організації в постійне користування надається земельна ділянка (ч. 1 ст. 23 Закону № 1102-IV).
Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад забезпечують планування та впорядкування території місць поховання згідно з генеральними планами забудови відповідних населених пунктів та іншої містобудівної документації з дотриманням обов`язкових містобудівних, екологічних та санітарно-гігієнічних вимог (ч. 2 ст. 23 згаданого Закону).
Згідно зі ст. 25 Закону № 1102-IV за зверненням виконавця волевиявлення померлого або особи, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, на території кладовища безоплатно виділяється місце для поховання померлого відповідно до затвердженої проектної документації.
Після здійснення поховання померлого виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, як користувачу місця поховання (користувачу місця родинного поховання) спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) видається відповідне свідоцтво, зразок якого затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.
Це свідоцтво дає право його пред`явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення під поховання, здійснювати інші дії, пов`язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству.
На могилах (місцях родинного поховання) можуть встановлюватися намогильні споруди, склепи за індивідуальним замовленням у межах, встановлених для могили (родинного поховання). Встановлені намогильні споруди, склепи реєструються спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) у книзі обліку намогильних споруд, форму якої затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.
Забороняється здійснювати поховання інших померлих (підпоховання), встановлення намогильної споруди, склепу без згоди користувача місця поховання (користувача місця родинного поховання).
Отже, статтею 25 Закону № 1102-IV визначено, що для встановлення надмогильної споруди необхідна згода користувача місця поховання (особи, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання).
Згідно з п. 5 ч. 2 Порядку утримання кладовищ та інших місць поховань, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 19.11.2003 № 193, вимоги щодо експлуатації кладовищ, інших місць поховань, реєстрації поховань та перепоховань, обліку намогильних споруд на місці поховань визначено: кожне поховання померлого здійснюється в окремій могилі. Довжина могили для дорослого повинна бути не менше двох метрів, ширина - 1 м, глибина - не менше 1,5 м від поверхні землі до кришки труни, з урахуванням місцевих ґрунтово-кліматичних умов. У разі поховання померлих дітей розміри могили можуть бути відповідно зменшені. Відстань від дна могили до рівня стояння ґрунтових вод повинна бути не менше 0,5 м, висота намогильного горбка - 0,5 м. 
У разі поховання тіла померлого в сидячому положенні товщина ґрунту над тілом померлого від поверхні землі має бути не меншою за 1 метр. 
Під кожну могилу надається ділянка таких розмірів: 
- під подвійне поховання надається могили розміром довжина 2,0м, ширина - 1,0м. Земельна ділянка площа 4,8кв. м, довжина, 2,2м, ширина 2,2.
- під одинарне поховання надається могили розміром довжина 2.0м, ширина 1,0м. Земельна ділянка площа 3,3 кв. м. , довжина 2,2, ширина 1,5м. 
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що твердження про наявність "подвійного поховання" не підтверджуються належними та допустимими доказами з огляду на таке. 
Згідно з розрахунковою квитанцією серії АЕАА № 491876, у якій вказано місце 35-5-27, що свідчить про сектор 35, ряд 5, місце № 27, ОСОБА_5 01.07.2013 оплатила відповідне місце. Суд зазначає, що в даній квитанції не вказано, що це частина місця 26 або подвійне місце поховання. Таким чином 01.07.2013 ОСОБА_5 зарезервувала та оплатила окреме місце для поховання на міському кладовищі
Крім того, судом проаналізовано дані копії витягу з книги реєстрації поховань ОСОБА_4 (дата поховання 28.06.2013): у графі місце поховання - могила містить номер 26, про подвійне поховання не вказано. Аналогічно, згідно з копією витягу із книги реєстрації поховань ОСОБА_5 (дата поховання 22.10.2023) в графі місце поховання - могила містить номер 27 без посилань на його суміжність чи спільне використання з іншими номерами.
З огляду на викладене суд встановив, що поховання здійснювалися у чітких межах відповідно до фактично оплачених та зарезервованих місць. Акт від 29.10.2025 про те, що зазначені особи нібито мали бути поховані у могилі, яка виділяється під подвійне поховання, не відповідає дійсності та спростовується документами наданими до матеріалів справи.
Суд також звертає увагу на те, що відповідно до ст. 25 Закону № 1102-IV встановлені намогильні споруди підлягають реєстрації у книзі обліку намогильних споруд спеціалізованим комунальним підприємством. Матеріали справи не містять доказів того, що при встановленні намогильних споруд на місцях поховань № 26 та № 27 відповідач фіксував будь-які зауваження щодо їх розмірів або розташування. Відсутність своєчасної реакції з боку підприємства при реєстрації або встановленні намогильної споруди також свідчить про неправомірність пред`явлення вимог до позивача через значний проміжок часу після здійснення поховань.
Суд зауважує, що обов`язок щодо належного обліку, відведення земельних ділянок для поховання та контроль за дотриманням меж секторів і рядів покладено безпосередньо на комунальне підприємство "Комбінат комунальних підприємств міста Бердичева". Саме працівники вказаного підприємства, що надає ритуальні послуги, зобов`язані були проявити належну обачність та професійну пильність під час виділення місця для суміжної могили № 28 ОСОБА_6 .
Щодо доводів відповідача про відсутність технологічного між місцями поховання № 27 ОСОБА_4 та № 28 ОСОБА_6 суд повторно наголошує, що обов`язок з планування секторів, дотримання нормативних відстаней між могилами та розмежування ділянок покладено на адміністрацію спеціалізованого підприємства. Саме відповідач допустив неправильний розрахунок фактичних розмірів ділянок та порушив норми просторового планування. Відсутність вільного простору між могилами № 27 та № 28 є прямим наслідком помилки відповідача при встановленні меж місць поховання, що призвело до надмірного зближення ділянок.
Суд зазначає, що Закон України "Про поховання та похоронну справу" не наділяє спеціалізоване комунальне підприємство повноваженнями одностороннього перегляду правового статусу вже здійснених поховань та перекваліфікації оплачених одинарних місць у подвійні. Таким чином, прийняття оскаржуваного акту та покладення на позивача обов`язку "привести намогильну споруду до діючих норм" є виходом за межі компетенції відповідача, оскільки жоден нормативний акт не надає комунальному підприємству права в позасудовому порядку змінювати умови вже здійснених поховань та зобов`язувати користувача місця поховання переміщувати намогильні споруди.
Суд вважає за необхідне також наголосити на тому що позивачка, діючи добросовісно на підставі виданих відповідачем документів (розрахункової квитанції та записів у книзі реєстрації поховань), мала правомірні очікування на те, що встановлені нею намогильні споруди у межах оплачених місць поховання є правомірними. Покладення на позивача відповідальності за недоліки в організації обліку та планування кладовища, які є виключною компетенцією відповідача, суперечить принципу верховенства права та принципу правомірних очікувань.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими. Відповідач не надав жодних пояснень або відзиву, які б спростовували доводи позивача.
З урахуванням встановлених обставин, наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги належить задовольнити шляхом визнання протиправним та скасування акту від 29.10.2025, складеного посадовими особами комунального підприємства “Комбінат комунальних підприємств міста Бердичева”.
Ухвалюючи дане судове рішення, суд також враховує статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (пункт 41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (пункт 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Щодо правової природи оскаржуваного акту суд зазначає таке. Акт обстеження місць поховань від 29.10.2025, складений комісією комунального підприємства "Комбінат комунальних підприємств міста Бердичева", за своєю юридичною природою є документом, що фіксує певні відомості та висновки комісії за результатами проведеного обстеження. Такий акт не є індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень у розумінні статті 17 КАС України, оскільки він не породжує, не змінює і не припиняє прав та обов`язків особи безпосередньо в силу свого видання. Натомість правові наслідки для позивача настають унаслідок конкретних дій відповідача - складення акту з протиправними висновками та пред`явлення на його підставі вимог до позивача щодо переміщення намогильної споруди.
З огляду на викладене належним способом захисту порушеного права у цій справі є не скасування акту як ненормативного правового акта, а визнання протиправними дій відповідача щодо складення акту обстеження від 29.10.2025 з висновками про те, що місця поховань № 26 та № 27 є подвійним місцем поховання, та щодо покладення на позивача обов`язку привести намогильну споруду у відповідність до "діючих норм". Такий підхід відповідає приписам частини другої статті 5 КАС України, згідно з якою захист прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин здійснюється судом у спосіб, визначений законом, а також усталеній практиці Верховного Суду, відповідно до якої акти, що мають інформаційно-фіксуючий характер, не підлягають скасуванню в судовому порядку, однак дії щодо їх складення можуть бути визнані протиправними.
Суд також враховує, що у прохальній частині позовної заяви позивачкою фактично оскаржуються саме дії відповідача, а не лише документ як такий, з огляду на що суд відповідно до частини четвертої статті 9 КАС України, керуючись принципом офіційного з`ясування обставин справи та з метою ефективного захисту прав позивача, самостійно визначає належний спосіб захисту, виходячи зі змісту порушеного права та характеру його порушення.
Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, згідно з якою при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений позивачем за подання до суду позовної заяви.
Щодо вимоги про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.
Згідно зі ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).
Відповідно до положень частини 5 статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини 3 статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі “Баришевський проти України”, від 10.12.2009 у справі “Гімайдуліна і інших проти України”, від 12.10.2006 у справі “Двойних проти України”, від 30.03.2004 у справі “Меріт проти України” заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. 
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.09.2019 (справа № 810/3806/18), від 22.11.2019 (справа № 810/1502/18).
Судом встановлено, що на момент вирішення питання про розподіл судових витрат представником позивача надано суду копію ордера на надання правничої (правової) допомоги серії АА № 1649782 від 09.10.2025, та договір про надання правової (правничої) допомоги № 09-10 від 09.10.2025. Однак до додатків договору не наданий акт прийому передачі послуг, відсутні квитанції, платіжні доручення або інші банківські документи, касові чеки, які підтверджують реальні витрати на правничу допомогу.
У наданих представником позивача до матеріалів справи документах не відображено, кількості витраченого адвокатом на виконання робіт (надання послуг) часу (годин), вартості години за певний вид послуги, детального опису робіт проведених адвокатом (наданих послуг), позивачем не конкретизовано та необґрунтовано витрачений час на правничу допомогу, не деталізовано, які роботи проведені адвокатом в рамках надання послуг.
У питанні надання доказів суд звертає увагу на позицію Верховного Суду у справі № 922/2604/20, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.
Про обв`язок сторін підписати акт виконаних робіт зазначено і в пункті 1.5. договору про надання правової (правничої) допомоги № 09-10 від 09.10.2025. Інших відомостей, з яких суд міг би встановити вартість наданих послуг та їх обсяг, договір не містить.
За таких обставин, оскільки стороною позивача не додержані приписи ч. 4 ст. 134 КАС України, підстави для стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу відсутні.
Суд зазначає, що вимога подання детального опису є обов`язковою і пов`язана з тим, що розмір гонорару та розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, не є тотожними. Особа може сплатити адвокату в якості гонорару будь-яку суму, але відшкодуванню підлягають лише ті витрати на професійну правничу допомогу, які доведені належними доказами, зокрема детальним описом робіт (наданих послуг) і ті, які були реально необхідними.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу.
Керуючись статтями 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до комунального підприємства "Комбінат комунальних підприємств міста Бердичева" (пл. Соборна, 24, м. Бердичів, Бердичівський р-н, Житомирська обл., 13312, ЄДРПОУ 13554310) задовольнити частково.
Визнати протиправними дії комунального підприємства "Комбінат комунальних підприємств міста Бердичева" щодо складення акту обстеження місць поховань від 29.10.2025, яким місця поховань № 26 та № 27 сектору № 35 Бердичівського міського кладовища кваліфіковано як подвійне місце поховання, та щодо покладення на ОСОБА_1 обов`язку привести намогильну споруду у відповідність до діючих норм. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань комунального підприємства "Комбінат комунальних підприємств міста Бердичева" судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок)
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Леміщак

Повний текст складено:  11 травня 2026 р.
11.05.26