ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

10 червня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 739/2700/25
Головуючий у першій інстанції – Чепурко В. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1300/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,
учасники справи: 
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал»,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2025 року року Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» (далі по тексту - ТОВ «Юніт Капітал») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 157105 від 15.10.2024 у розмірі 29820,73 грн, з яких: 29412,00 грн – заборгованість за тілом, 7,73 грн заборгованість за відсотками, 401,00 грн – заборгованість за комісією, та судові витрати в розмірі 2422,40 грн сплаченого судового збору та 7000,00 грн на професійну правничу допомогу.
Позов обґрунтовувало тим, що 05.10.2025 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та відповідачем укладено кредитний договір на суму 29 412,00 грн. На виконання даного договору товариство ініціювало переказ коштів безготівковим зарахуванням на платіжну картку відповідачки №4790-72ХХ-ХХХХ-6690, тим самим належним чином виконало свої зобов`язання за кредитним договором.
Позивач зазначав, що 06.02.2025 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та позивачем укладено договір факторингу №06022025, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором. 
Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06.04.2026 позов ТОВ «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» заборгованість за кредитним договором №157105 від 15.10.2025 у розмірі 90,39 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» судові витрати у розмірі 7,34 грн.
В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначив, що доведено належними і допустимими доказами надання відповідачці на виконання кредитного договору №157105 від 15.10.2025 коштів на суму 90,39 грн, вимоги щодо якого позивачем набуто на підставі договору факторингу № 06022025 укладеного 06.02.2025 між позивачем та ТОВ «ФК «Кредіплюс», проте в іншій частині суд відмовив за відсутності доказів перерахування коштів у заявленому розмірі 29 820,00 грн.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, представником ТОВ «Юніт Капітал» - Куксою К. О. подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2026 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ТОВ «Юніт Капітал» про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити в повному обсязі та здійснити розподіл судових витрат.
Посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, у зв`язку з чим вказане рішення підлягає скасуванню.
Зазначає, що відповідач підписав договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором, отримав свій примірник електронного договору, у формі, що унеможливлює зміну його змісту та мав змогу у будь-який час самостійно ознайомитися з договором на сайті товариства в особистому кабінеті.
Вважає, що довідка від 30.10.2025 повідомляє про успішність операцій, згідно договору №1412/22-1 від 14.12.2022 укладеного з ТОВ «ФК «Контрактовий дім», № Транзакції – 1492807779, сума, - 90,39 грн, валюта – UAH, дата прийняття - 15.10.2024 о 16:10, номер замовлення – 152577737, номер картки - НОМЕР_1 , статус – прийнято, тому вважає, що платіжні документи містять всі необхідні реквізити електронного розрахункового документа: дату і номер; назву, код платника та номер його рахунку; код банку платника; назву, код одержувача та номер його рахунку; код банку одержувача; суми цифрами; призначення платежу, що відповідає вимогам чинного законодавства. Позивачем доведено факт виконання зобов`язання первинного кредитора ТОВ «ФК «Кредіплюс» та перерахування на рахунок відповідача суми в розмірі 90,39 грн, що є підставою для задоволення позову.
Вказує, що 15.10.2024 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_1 укладено договір споживчого кредиту № 157105, проте на момент укладення договору у позичальника існувала непогашена заборгованість за попереднім кредитним договором №147901 від 27.07.2024. Таким чином, судом першої інстанції не враховано той факт, що із наданої відповідачу суми кредиту, 90,39 грн зараховано для погашення заборгованості за раніше укладеним кредитним договором. Враховуючи наведені умови кредитного договору, дані кошти фактично не перераховувались відповідачу, а тому твердження суду про необхідність надання доказів їх перерахування відповідачу є безпідставними. 
Стверджує, що договір кредиту вважається укладеним і чинним відповідно до ст. 634, 638, 642 ЦК України з моменту прийняття позичальником усіх його умов, що прямо передбачено в розділі 5 індивідуальної частини договору. У матеріалах справи міститься підтвердження факту акцепту індивідуальної частини договору позичальником, тобто наявне волевиявлення сторін щодо укладення договору. Умови договору прямо передбачають, що сума кредиту (29 412,00 грн) надається позичальнику в різних формах, а саме: 24909,81 грн – шляхом перерахування на погашення попереднього кредиту; 4411,80 грн – на сплату комісії; 90,39 грн – безпосередньо на рахунок позичальника.
Зауважує, що суд безпідставно звів аналіз договору до формального зарахування лише частини суми грошових коштів, не беручи до уваги, що інша частина суми використана за цільовим призначенням, прямо передбаченим умовами договору. 
Звертає увагу суду, що будь-яких доказів, що підтверджують невідповідність розміру заборгованості умовам кредитного договору, суду не надано. Розрахунок заборгованості відповідачем жодним чином не спростований, тобто позичальник усвідомлював взяті на себе зобов`язання.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що 15.10.2024 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та відповідачем укладено договір про споживчий кредит №157105, відповідно до якого вказане товариство зобов`язалося надати відповідачу не пізніше наступного дня після укладення договору кредит у розмірі 29 412,00 грн, з яких 24 909,81 грн для погашення заборгованості позичальника за договором про споживчий кредит №147901 від 27.07.2024, укладеним з кредитодавцем, 90,39 грн, на рахунок позичальника №4790-72ХХ-ХХХХ-6690 та 4 411,80 грн шляхом погашення заборгованості за комісією згідно пункту 2.5 договору (а.с. 15-26).
Сторонами договору погоджено сплату позичальником процентів за користування кредитом в розмірі 0,1% річних, комісії у розмірі 15% від суми кредиту та строк кредитування тривалістю 273 дні (пункти 2.2.1-2.6).
Вказаний вище договір підписано відповідачем за допомогою електронного підпису, шляхом використання одноразового пароля-ідентифікатора та шляхом обміну електронними повідомленнями, що передбачено положеннями статей 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», статтями 6, 7, 12 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також узгоджується з висновками Верховного Суду, які містяться у постанові, винесеній 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19.
З витребуваних судом за клопотання представника позивача відомостей про рух коштів по картковому рахунку відповідача № НОМЕР_2 вбачається, що 16.10.2024 на даний рахунок зараховано 90,39 грн (а.с. 85-86). 
Відповідно до картки виконання договору: 157105 заборгованість за кредитним договором, станом на 06.02.2025, становить - 29 820,73 грн, з яких 29 412,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 7,73 грн - заборгованість за відсотками та 401,00 грн заборгованість за комісією (а.с. 40-41).
06.02.2025 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та позивачем укладено договір факторингу № 06022025, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором №157105 від 15.10.2025 в розмірі 29 820,00 грн (а.с. 42-44).
Задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «Юніт Капітал», суд першої інстанції прийшов до висновку, що доведено належними і допустимими доказами надання відповідачу на виконання кредитного договору №157105 від 15.10.2025 коштів на суму 90,39 грн, вимоги щодо якого позивачем набуто на підставі договору факторингу № 06022025 укладеного 06.02.2025 між позивачем та ТОВ «ФК «Кредіплюс», проте в іншій частині суд відмовив за відсутності доказів перерахування коштів у заявленому розмірі 29 820,00 грн.
З висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Частини 1, 2 ст. 509 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків,зокрема,є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною другою ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Припис абзацу 2 ч. 1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Положеннями ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У силу вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За приписами ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов`язання та сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції зазначив, що 06.02.2025 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та позивачем укладено договір факторингу №06022025, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором №157105 від 15.10.2025 в розмірі 29 820,00 грн (42-46).
Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).
Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.
Необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог.
Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №761/33403/17).
Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (п.132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, п.90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21).
З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.
Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. 
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 Кодексу).
Пунктом 1.2 договору факторингу № 23122024 від 23.12.2024 передбачено, що внаслідок передачі (відступлення) права вимоги за цим договором, фактор заміняє клієнта у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості, та набуває прав грошових вимог клієнта за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань за кредитними договорами.
Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору.
06.02.2025 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та позивачем укладено договір факторингу №06022025, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором №157105 від 15.10.2025 в розмірі 29 820,00 грн.
Відповідно до п. 4.1.-4.2. договору право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимог та акту приймання-передачі реєстру, по формі встановленій у відповідному додатку. Всі суми, що наводяться в реєстрі прав вимог, зазначаються в Національній валюті України – гривня, станом на дату підписання сторонами такого реєстру прав вимог.
На підтвердження права вимоги за договором про споживчий кредит № 157105 від 15.10.2024 до ОСОБА_1 матеріали справи містять:
- Договір факторингу № 06022025 від 06.02.2025, укладений між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «Юніт Капітал»;
- Акт приймання-передачі реєстру №1 до договору факторингу № 06022025 від 06.02.2025;
- Витяг з додатку №1 до договору факторингу № 06022025 від 06.02.2025 реєстр прав вимог № 1 від 06.02.2025;
- Платіжна інструкція в національній валюті від 07.02.2025 № 250.
Отже, ТОВ «Юніт Капітал», як новий кредитор, набуло право вимоги до ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит № 157105 від 15.10.2024, в межах існуючого права вимоги первісного кредитора.
Щодо стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит № 157105 від 15.10.2024, апеляційний суд враховує наступне.
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що матеріалами справи підтверджено лише обставини надання відповідачу на виконання кредитного договору №157105 кредитних коштів на суму 90,39 грн, проте доказів надання відповідачу кредитних коштів, які просить стягнути позивач матеріали справи не містять.
Відповідно до встановлених обставин, 15.10.2024 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 157105 від 15.10.2024, за умовами якого сума (загальний розмір) кредиту становить 29412,00 грн, надається не пізніше наступного дня після укладення договору в наступному порядку: у розмірі 24909,81 грн для погашення заборгованості позичальника за договором про споживчий кредит № 147901 від 27.07.2024 укладеним з кредитодавцем; у розмірі 90,39 грн на № рахунку/картки позичальника № НОМЕР_3 , у національній валюті; у розмірі 4411,80 грн шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією, нарахованою згідно п. 2.5 індивідуальної частини (п.п. 2.2.1. договору) (а.с. 21- 24).
До договору про споживчий кредит № 157105 надано довідку № 3879/30-10 від 30.10.2025 підписану електронним підписом ТОВ «ФК «Кредіплюс» про успішність операції, згідно договору №1412/22-1 від 14.12.2022, укладеного з ТОВ «ФК «Контрактовий дім», перерахування ОСОБА_1 на картку НОМЕР_1 в розмірі 90,39 грн.
На підтвердження факту, проведення взаємозаліку зобов`язань в межах виконання умов кредитних договорів, що відповідні операції були здійснені у встановленому порядку надано довідку про проведення взаємозаліку від 03.11.2025 вих. № 3944/03-12, проте вказана довідка, на яку посилається позивач щодо обставин проведення взаємозаліку не містить таких даних, оскільки взаємозалік за вказаною довідкою проведено ТОВ «ФК «Кредіплюс» щодо погашення боргу ОСОБА_1 укладеного з Кредитодавцем, тобто ТОВ «ФК «Кредіплюс».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.
Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Таким чином, ТОВ «Юніт Капітал» не надало суду жодних належних та допустимих доказів укладення ОСОБА_1 договору споживчого кредиту №147901 від 27.07.2024, укладеним з кредитодавцем, тобто ТОВ «ФК «Кредіплюс», який і є також первісним кредитором на погашення якого спрямовано кошти.
Крім того, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".
Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Згідно з пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Зазначений висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16, від 27 лютого 2025 року у справі № 522/18779/15.
Разом з тим, зазначені в позовній заяві обставини є лише твердженням позивача, оскільки підтверджуються лише створеними останнім доказами та доказами створеними самим кредитором, які неможливо перевірити.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Отже, доводи апеляційної скарги, що 15.10.2024 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_1 укладено договір споживчого кредиту № 157105, проте на момент укладення договору у позичальника існувала непогашена заборгованість за попереднім кредитним договором №147901 від 27.07.2024, а судом першої інстанції не враховано той факт, що із наданої відповідачу суми кредиту, частина зарахована для погашення заборгованості за раніше укладеним кредитним договором, не можуть бути підставою для скасування правильного рішення суду першої інстанції, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, щодо перерахування коштів на погашення існуючого раніше кредиту, такі дані відсутні і у виписці по рахунку відповідача.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що також узгоджується з матеріалами справи, що з витребуваних судом першої інстанції за клопотання представника позивача відомостей про рух коштів по картковому рахунку відповідача № НОМЕР_2 16.10.2024 зараховано 90,39 грн (а.с. 85-86), інших доказів щодо надання заявлених до стягнення кредитних коштів матеріали справи не містять.
Не можуть бути підставою для скасування правильного рішення суду першої інстанції і доводи, що договір кредиту вважається укладеним і чинним відповідно до ст. 634, 638, 642 ЦК України з моменту прийняття позичальником усіх його умов, що прямо передбачено в розділі 5 індивідуальної частини договору. У матеріалах справи міститься підтвердження факту акцепту індивідуальної частини договору позичальником, тобто наявне волевиявлення сторін щодо укладення договору, враховуючи, що умови договору прямо передбачають, що сума кредиту (29 412,00 грн) надається позичальнику в різних формах, а саме: 24909,81 грн – шляхом перерахування на погашення попереднього кредиту; 4411,80 грн – на сплату комісії; 90,39 грн – безпосередньо на рахунок позичальника, оскільки у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Таким чином, суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності дійшов правильного висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не підтверджують факт, що між відповідачкою та ТОВ «ФК «Кредіплюс» укладався кредитний договір № 147901 від 27.07.2024, що на виконання цього договору відповідач отримувала будь-які кредитні кошти, при цьому не виконувала зобов`язань щодо їх повернення. 
З врахуванням викладеного, є необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно звів аналіз договору до формального зарахування лише частини суми грошових коштів, не беручи до уваги, що інша частина суми використана за цільовим призначенням, прямо передбаченим умовами договору, оскільки належними і допустимими доказами не спростовано правильні висновки суду першої інстанції, що докази виникнення у відповідачки обов`язку повернути за кредитним договором №157105 від 15.10.2025 заборгованості у розмірі 29 730,34 грн (29 820,73 грн – 90,39 грн) відсутні.
Не впливають на правильність висновків суду про відмову у задоволенні позову посилання заявника на неврахування судом першої інстанції укладення кредитного договору №147901 від 27.07.2024, і саме умовами кредитного договору №157105 від 15.10.2025 передбачено, що сума кредиту (29 412,00 грн) надається позичальнику в різних формах, а саме: 24909,81 грн – шляхом перерахування на погашення попереднього кредиту; 4411,80 грн – на сплату комісії; 90,39 грн – безпосередньо на рахунок позичальника, оскільки у банківській виписці по рахунку відповідача відсутні дані про рух коштів на які позивач посилається, як у позові так і в апеляційній скарзі, крім того банком не доведено погодження відповідачкою умов угоди про надання споживчого кредиту №147901 від 27.07.2024. 
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.
Отже, з огляду на те, що ОСОБА_1 є споживачем послуг, саме на фінансову установу покладається обов`язок дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні правочину з певним обмеженням дії принципу свободи цивільного договору зі сторони кредитора.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Заявлені вимоги ТОВ «Юніт Капітал» про стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають, враховуючи, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. 367-369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» - залишити без задоволення.
Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 10.06.2026.
Головуючий Судді :