ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2026 року м. Чернівці Справа № 826/15739/18

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Метал-Компані» до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа-Метал-Компані» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 11.09.2018 року №0027572200.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.10.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено, що справа буде розглядатись за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше; встановлено строки для подання заяв по суті справи.
У зв`язку з ліквідацією Окружного адміністративного суду м. Києва на підставі Закону України “Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду” від 13.12.2022 №2825-IX (зі змінами, внесеними згідно із Законом №3863-IX від 16.07.2024) та розробленого на виконання цього Закону Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого Наказом Державної судової адміністрації України 16.09.2024 №399, яким визначено порядок передачі нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративних судових справ іншим окружним адміністративним судам України, дану адміністративну справу було передано на розгляд та вирішення Чернівецькому окружному адміністративному суду.
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 11.03.2025 року прийнято дану справу до свого провадження; роз`яснено учасникам справи, що розгляд цієї справи починається спочатку; вирішено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; клопотання представника Головного управління ДФС у Київській області про заміну сторони задоволено та замінено відповідача у даній справі з Головного управління ДФС у Київській області на Головне управління ДПС у Київській області.
Згідно матеріалів справи позивач в обґрунтування незаконності оскаржуваного рішення вказував про відсутність у податкового органу підстав для призначення документальної позапланової виїзної перевірки та про необґрунтованість й безпідставність висновків відповідача про нереальність господарських операцій між ТОВ «Альфа-Метал-Компані» та ТОВ «Іліар-Д» у травні 2017 року, а, відтак, і про незаконність збільшення суми грошового зобов`язання із податку на додану вартість.
Відповідач згідно змісту відзиву на позовну заяву вказував про законність оскаржуваного рішення з огляду на встановлення під час проведення перевірки взаємовідносин позивача із ТОВ «Іліар-Д» у травні 2017 року обставин, що свідчать про нереальність таких операцій та, відповідно, про заниження позивачем податку на додану вартість.
Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що Головним управлінням ДФС у Київській області було направлено ТОВ «Альфа-Метал-Компані» письмовий запит про подання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження №1030/10/10-36-14-14 від 22.01.2018 року, у якому вказано про проведення аналізу податкової декларації з податку на додану вартість №9117902946 від 20.06.2017 року, поданої за основним місцем обліку за травень 2017 року, розшифровок податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5) до податкових декларацій з податку на додану вартість за травень 2017 року №9117902965 від 20.06.2017 року та даних ЄРПН за період з дня реєстрації підприємства.
У відповідь на апит №1030/10/10-36-14-14 від 22.01.2018 року ТОВ «Альфа-Метал-Компані» направило Головному управлінню ДФС у Київській області лист (вих.№17 від 15.03.2018 року) пояснення та документи, що стосуються його взаємовідносин із ТОВ «Іліар-Д» у травні 2017 року (договір №031016М від 03.10.2016 року, податкову накладну №14 від 13.05.2017 року, ТТН №14 від 13.05.2017 року, видаткову накладну №92 від 24.05.2017 року, ТТН №921 від 24.05.2017 року, видаткову накладну №241 від 26.05.2017 року та ТТН №241 від 26.05.2017 року).
Згідно копій поштової квитанції та опису вкладення, відповідь вих.№17 від 15.03.2018 року на запит №1030/10/10-36-14-14 від 22.01.2018 року, а також додані до відповіді документи були направлені Головному управлінню ДФС у Київській області 15.03.2018 року.
Наказом Головного управління ДФС у Київській області від 15.05.2018 року №1019 відповідно до пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп.75.1.2 н. 75.1ст. 75, пп. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78, п. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу України призначено проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Альфа-Метал-Компані» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин, зокрема, з ТОВ «Іліар-Д» за період з 01.05.2017 по 31.05.2017.
За результатом проведення перевірки складено акт від 29.05.2018 року №435/10-36-14- 14/34202711, у якому вказано про встановлення порушення ТОВ «Альфа-Метал-Компані» пп. 44.1 ст. 44, п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, зокрема за травень 2017 року у сумі 140936,00 грн.
У зв`язку з такими висновками, Головним управлінням ДФС у Київській області винесено податкове повідомлення-рішення від 11.09.2018 року №0027572200, яким ТОВ «Альфа-Метал-Компані» збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 211404,00 грн, з яких за податковими зобов`язаннями 140936,00 грн та за штрафними санкціями 70468,00 грн.
Не погодившись із вказаним рішенням податкового органу платник податків звернувся до адміністративного суду з цим позовом.
Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.
Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до пунктів 7 – 9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.
За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач не погоджується та оскаржує прийняте відповідачем за результатом проведення документальної позапланової виїзної перевірки податкове повідомлення-рішення. При цьому в обґрунтування його незаконності, перш за все, вказує про відсутність у податкового органу підстав для призначення такої перевірки, тобто, фактично, про незаконність наказу від 15.05.2018 року №1019.
У зв`язку з цим варто зазначити, що відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, згідно правової позиції Верховного Суду в постанові від 21.02.2020 року у справі №826/14123/18, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду відступив від висновків про застосування норми права у подібних правовідносинах у частині того, що саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного здійснення податкового контролю щодо себе; а також що допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні та проведенні відповідної документальної виїзної або фактичної перевірки, які викладено в постановах Верховного Суду від 13 березня 2018 року (справа № 804/1113/16), від 24 травня 2019 року (справа № 826/16221/15), від 3 жовтня 2019 року (справа № 820/850/16), від 16 жовтня 2019 року (справа № 820/11291/15), від 22 листопада 2019 року (справа № 815/4392/15) тощо.
Водночас судовою палатою з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду сформульований правовий висновок, відповідно до якого незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.
Отже, питання правомірності дій контролюючого органу щодо призначення і проведення перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставою позову про оскарження рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки.
Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.09.2021 року у справі №816/228/17.
Таким чином, оскільки незаконність оскаржуваного рішення позивач обґрунтовує, в першу чергу, протиправністю дій податкового органу щодо призначення документальної позапланової виїзної перевірки, за результатами якої відповідачем було прийнято оскаржуване рішення, то суд, беручи до уваги наведену вище правову позицію Верховного Суду, спочатку надає оцінку таким доводам позивача.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України (далі - ПК України у редакції на час виникнення спірних відносин).
Підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України встановлено, що контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
За змістом пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
З обставин справи вбачається, що оскаржуване позивачем рішення прийнято за результатом проведення документальної позапланової виїзної перевірки, призначеної наказом від 15.05.2018 року №1019, у якому правовою підставою його винесення зазначено підпункт 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України.
Так, статтею 78 Податкового кодексу України передбачено порядок проведення документальних позапланових перевірок.
Згідно ж підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав: виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.
Отже, з указаної норми вбачається, що підставою для проведення документальної позапланової перевірки є виявлення податковим органом недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, при цьому лише у разі якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.
До цього суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 06.10.2020 року у справі №280/1475/19 суд касаційної інстанції зауважив, що передбачені підпунктом 78.1.4 статті 78 ПК України підстави для проведення перевірки мають місце у разі, якщо платником податків не надано пояснень та їх документального підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, підставою для направлення якого було виявлення недостовірності даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих цим платником податків (абзац дев`ятий пункту 73.3 статті 73 ПК України).
У постанові Верховного Суду від 11.04.2024 року у справі №815/2596/17 суд касаційної інстанції, також зазначив про те, що можливість для прийняття наказу про проведення документальної позапланової перевірки на підставі підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України виникає за наявності таких умов: виявлення недостовірності даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків; ненадання платником пояснень та їх документального підтвердження на запит контролюючого органу протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.
З наявних матеріалів цієї справи вбачається, що на запит податкового органу №1030/10/10-36-14-14 від 22.01.2018 року, який стосується взаємовідносин ТОВ «Альфа-Метал-Компані» з ТОВ «Іліар-Д» у травні 2017 року згідно досліджуваної відповідачем податкової декларації з ПДВ, та який був отриманий позивачем (згідно його тверджень, не спростованих відповідачем) 21.02.2018 року, ТОВ «Альфа-Метал-Компані» засобами поштового зв`язку 15.03.2018 року, тобто у встановлений підпунктом 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України строк, було надано лист-відповідь вих.№17 від 15.03.2018 року та документи, які стосуються його взаємовідносин із ТОВ «Іліар-Д» у травні 2017 року (договір №031016М від 03.10.2016 року, податкову накладну №14 від 13.05.2017 року, ТТН №14 від 13.05.2017 року, видаткову накладну №92 від 24.05.2017 року, ТТН №921 від 24.05.2017 року, видаткову накладну №241 від 26.05.2017 року та ТТН №241 від 26.05.2017 року).
Відтак, ураховуючи обставини надання платником податку у встановлений законом строк пояснень та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, суд погоджується із доводами позову про відсутність у відповідача підстав для призначення документальної позапланової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Іліар-Д» за період з 01.05.2017 року по 31.05.2017 року саме згідно підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України.
Особливістю адміністративного судочинства, порівняно з іншими видами судочинства, є обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Однак у ході судового розгляду цієї справи відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено правомірності призначення документальної позапланової виїзної перевірки позивача з указаних вище питань на підставі підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України.
Суд звертає увагу на те, що наявні у справі відзиви податкового органу не містять жодних доводів щодо законності призначення перевірки позивача наказом від 15.05.2018 року №1019 з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Іліар-Д» за період з 01.05.2017 року по 31.05.2017 року.
Доводів позову про безпідставність призначення перевірки відповідачем не спростовано.
З огляду на викладене, суд приходить до висновків про незаконність призначення податковим органом документальної позапланової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Іліар-Д» за період з 01.05.2017 року по 31.05.2017 року на підставі підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, і, як наслідок, про незаконність прийнятого за результатом такої перевірки податкового повідомлення-рішення від 11.03.2018 року №0027572200.
Оскільки згідно правової позиції Великої Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2021 року у справі №816/228/17 про те, що невиконання контролюючим органом вимог норм Податкового кодексу України щодо призначення та процедури проведення перевірки можуть бути підставою для висновку про відсутність правових наслідків такої та визнання протиправними рішень прийнятих за її наслідками, то суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного у цій справі податкового повідомлення-рішення від 11.03.2018 року №0027572200.
Таким чином, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.
Визнаючи протиправним оскаржуване рішення, суд також виходить з такого.
З матеріалів справи вбачається, що до висновків про порушення позивачем п. 44.1 ст. 44, п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України та, відповідно, про заниження ним податку на додану вартість за травень 2017 року у сумі 140936,00 грн податковий орган дійшов за результатом дослідження взаємовідносин позивача із ТОВ «Іліар-Д» у травні 2017 року. Висновки відповідача про нереальність указаних господарських операцій ґрунтувалися на тому, що згідно поданих позивачем до перевірки ТТН не можливо встановити адресу навантаження та пункту розвантаження товару, а також на тому, що згідно інформації з баз даних ДФС України щодо ТОВ «Іліар-Д» кількість працюючих на вказаному підприємстві становить 1 особу, основні засоби відсутні, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, в якому фігурує ТОВ «Іліар-Д».
Так, підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Підпунктом 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді: а) процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України; б) доходів від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів; в) доходів від продажу рухомого та нерухомого майна, доходів від відчуження корпоративних прав, цінних паперів, у тому числі акцій українських емітентів; г) доходів, отриманих у вигляді внесків та премій на страхування і перестрахування ризиків на території України; ґ) доходів страховиків - резидентів від страхування ризиків страхувальників - резидентів за межами України; д) інших доходів від діяльності, у тому числі пов`язаних з повною або частковою переуступкою прав та обов`язків за угодами про розподіл продукції на митній території України або на територіях, що перебувають під контролем контролюючих органів (у зонах митного контролю, на спеціалізованих ліцензійних митних складах тощо); е) спадщини, подарунків, виграшів, призів; є) заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору; ж) доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю.
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.
Для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування (пункт 44.2 статті 44 Податкового кодексу України).
Відтак, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-XIV (далі – Закон №996-XIV) цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.
Згідно з частиною 2 статті 3 Закону №996-XIV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Одним із основних принципів, на яких ґрунтується бухгалтерський облік та фінансова звітність, відповідно до статті 4 Закону №996-XIV, є принцип превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.
Згідно із статтею 1 Закону №996-XIV господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Як зазначено у частини 1 статті 9 Закону №996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Згідно пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту і вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно приписів пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 1095 календарних днів з дати складення податкової накладної/розрахунку коригування.
Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 1095 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних.
Згідно пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Відповідно до пункту 201.7статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
Пунктом 201.8 статті 201 Податкового кодексу України визначено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Суд звертає увагу на те, що Верховним Судом в подібних правовідносинах неодноразово (зокрема, у постановах від 29.07.2021 року у справі № 420/3288/20, від 17.06.2021 року у справі № 815/498/18, від 09.03.2021 року у справі №826/7270/18) були викладені такі висновки щодо застосування наведених вище норм матеріального права.
Так, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції. Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту. Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції. При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову. У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Також платник податків при виборі контрагента та укладенні з ним договорів має керуватись і належною обачністю, оскільки від цього залежить подальше фактичне виконання таких договорів, отримання прибутку та права на отримання певних преференцій. Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.
Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, Товариство повинно мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.
З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ТОВ «Іліар-Д» було укладено договір №031016М від 03.10.2016 року, згідно умов якого Позивач (Покупець), в особі директора Коновалова Андрія Юрійовича, який діє на підставі статуту, з одного боку та ТОВ «Іліар-Д» (код ЄДРПОУ 40073528) (Постачальник), в особі директора Кутіна Ганни Федорівни, яка діє на підставі статуту, з другої сторони уклали договір про наступне: у порядку та на умовах, визначених цим договором, Постачальник зобов`язується поставляти і передавати у власність Покупцю визначену цим договором продукцію, а Покупець зобов`язується прийняти цю продукцію та своєчасно здійснювати її оплату. Партією Продукції є Продукція, що поставляється за однією Специфікацією обо однією видатковою накладною. У вартість продукції включені послуги по навантаженню продукції на відкритий транспортний засіб, вартість пакування і тари, якщо інше не обумовлено в Специфікаціях або додаткових угодах.
Постачання продукції за цим договором відбувається після обов`язкового узгодження між сторонами асортименту, кількості, ціни продукції, строків та умов поставки, що зазначаються у специфікації, яка є невід`ємною частиною даного договору після підтвердження постачальником замовлення покупця. В разі відсутності затверджених специфікацій оплачений рахунок є достатньою підставою визначення та узгодження істотних умов партії товару, що постачалася (пункт 2.1 договору).
Загальна сума договору складає загальну вартість поставленої продукції, яка зазначена в усіх специфікаціях та/або видаткових накладних, які були підписані постачальником та покупцем) (пункт 3.1 договору).
Продукція вважається поставленою постачальником і прийнятою покупцем з моменту підписання сторонами видаткової накладної (пункт 4.1 договору).
На підтвердження реальності господарських операцій за вказаним договором у травні 2017 року позивачем, окрім названого договору, було надано податковому органу для перевірки: видаткову накладну №14 від 13.05.2017 року та до неї ТТН №14 від 13.05.2017 року; видаткову накладну №92 від 24.05.2017 року та до неї ТТН №92 від 24.05.2017 року; видаткову накладну №241 від 26.05.2017 року та до неї ТТН №241 від 26.05.2017 року.
Також у матеріалах справи наявний договір про надання транспортних послуг №1 від 03.01.2017 року, укладений між ФОП ОСОБА_1 (Перевізник), про якого і вказано у названих ТТН, та позивачем (Замовник); акти здачі-приймання робіт (надання послуг) №184 від 26.05.2017 року, №166 від 13.05.2017 року, №173 від 24.05.2017 року, складені на виконання договору про надання транспортних послуг №1 від 03.01.2017 року; платіжні доручення №2001 від 04.05.2017 року, №2347 від 25.05.2017 року, №2078 від 11.05.2017 року №2216 від 18.05.2017 року, згідно яких здійснено оплату за договором про надання транспортних послуг №1 від 03.01.2017 року.
Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Згідно частин першої – третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що надані позивачем первинні документи, які є чинними та в судовому порядку недійсними не визнавались, дають можливість встановити зміст та обсяг господарських операцій, в них визначено найменування поставлених товарів, їх кількість та вартість, підтверджуються факти оплати (відповідачем не заперечувалося надходження коштів від позивача до контрагента ТОВ «Іліар-Д» по взаємовідносинах у травні 2017 року), доставки придбаного товару. Господарські операції між позивачем та його контрагентом були здійснені в межах їх господарської діяльності, сторони переслідували ділову мету при їх здійсненні та понесли зміни майнового стану, що, в свою чергу, вказує на реальне настання для позивача правових наслідків, обумовлених відповідними правочинами.
Наявні у справі первинні документи відповідають вимогам статті 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, містять відомості про господарських операції та підтверджують їх здійснення.
При цьому у ході судового розгляду справи податковий орган не вказував про не чинність первинних документів щодо господарських операцій між позивачем та його контрагентом ТОВ «Іліар-Д».
Щодо тверджень відповідача про те, що згідно поданих позивачем до перевірки ТТН не можливо встановити адресу навантаження та пункту розвантаження товару, то такі суд оцінює критично, адже указаний недолік є несуттєвим та за наявності заповнення інших обов`язкових реквізитів ТТН не свідчить про нереальність досліджуваних операцій з поставки позивачу придбаного товару (труби, засувки) у травні 2017 року.
При цьому суд зауважує, що позивачем були надані й інші документи на підтвердження реальності здійснення перевезення за досліджуваними ТТН (договір про надання транспортних послуг №1 від 03.01.2017 року, укладений між позивачем (Замовник) та ФОП ОСОБА_1 (Перевізник), про якого і вказано у ТТН №14 від 13.05.2017 року, ТТН №92 від 24.05.2017 року, ТТН №241 від 26.05.2017 року; акти здачі-приймання робіт (надання послуг) №184 від 26.05.2017 року, №166 від 13.05.2017 року, №173 від 24.05.2017 року, складені на виконання договору про надання транспортних послуг №1 від 03.01.2017 року; платіжні доручення №2001 від 04.05.2017 року, №2347 від 25.05.2017 року, №2078 від 11.05.2017 року №2216 від 18.05.2017 року, згідно яких здійснено оплату за договором про надання транспортних послуг №1 від 03.01.2017 року).
Водночас суд зауважує, що товарно-транспортна накладна призначена виключно для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом. Оскільки транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару, тому за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару і його використання у власній господарській діяльності, неподання такого документа, як товарно-транспортна накладна (а в даній ситуації подання позивачем ТТН, як стверджував відповідач, з недоліками у їх заповненні) не може свідчити про відсутність реальних господарських операцій та бути єдиною підставою для позбавлення платника податку права на отримання податкового кредиту з податку на додану вартість.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30.09.021 року у справі №826/12528/17, від 28.09.2021 року у справі №806/7669/13-а, від 06.02.2018 року у справі № 816/166/15-а.
Поряд з цим у ході судового розгляду справи відповідачем не подано належних доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податків або фіктивності його постачальника, не наведено будь-яких доводів щодо здійснення розглядуваних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.
Відповідачем не наведено обґрунтованих доводів щодо відсутності оплати придбаного позивачем у ТОВ «Іліар-Д» у травні 2017 року товару (труби, засувки), не вказано про заборгованість перед ТОВ «Іліар-Д», а також не наведено доводів щодо не використання придбаного позивачем товару у своїй господарській діяльності.
До цього, варто зазначити і те, що підставою для правомірного відображення в бухгалтерському та податковому обліку витрат, включення відповідної суми до податкового кредиту є наявність первинних документів, які підтверджують здійснення господарської операції та відповідна податкова накладна, зареєстрована в ЄРПН.
Згідно змісту акту перевірки в ході її проведення встановлено реєстрацію податкових накладних, виписаних ТОВ «Іліар-Д» позивачу у травні 2017 року щодо придбання товару (труби, засувка).
Також відповідач вказував про те, що згідно інформації з баз даних ДФС України щодо ТОВ «Іліар-Д» кількість працюючих на вказаному підприємстві становить 1 особу, основні засоби відсутні, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, в якому фігурує ТОВ «Іліар-Д».
З огляду на таку позицію податкового органу, вирішуючи цей спір, суд звертає увагу на сталу та послідовну практику Верховного Суду (зокрема, постанови від 08.07.2025 року у справі №200/2320/22, від 05.06.2025 року у справі №160/4145/23, від 07.07.2022 у справі №160/3364/19, від 19.03.2021 у справі №460/143/19, від 20.05.2021 року у справі №826/17615/15, від 17.112020 року у справі №816/5040/14) з висновками про те, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність право платника податків на врахування витрат при визначенні оподатковуваного прибутку та на податковий кредит від дотримання податкової дисципліни його контрагентом, якщо цей платник мав реальні витрати у зв`язку з фактичним придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту. Тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними. За умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими правомірно (обґрунтовано), якщо контролюючий орган не доведе зворотнє.
У ході судового розгляду цієї справи відповідачем не було надано жодних доказів того, що позивач був обізнаний щодо недобросовісної податкової поведінки, за твердженнями податкового органу, як свого контрагента ТОВ «Іліар-Д», так і контрагентів названого підприємства у ланцюгу постачання товару, а також щодо злагодженості дій між ними.
З обставин справи вбачається, що висновки відповідача ґрунтуються на отриманій в ході проведення перевірки позивача інформації з баз даних податкового органу щодо контрагента позивача. Втім, згідно позиції Верховного Суду в подібних відносинах, будь-яка податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами, в тому числі і складена з причин неможливості проведення документальних перевірок, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону. Податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від дотримання його контрагентами податкової дисципліни та правильності ведення ними податкового або бухгалтерського обліку.
Наведене відображено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17.06.2021 року у справі №815/498/18, від 26.05.2021 року у справі №380/2404/20, від 23.10.2018 року у справі №802/1428/17-а.
Крім цього, як зазначено судом касаційної інстанції у постановах від 25.02.2021 року у справі №640/3515/19, від 28.11.2018 року у справі №816/1959/17 чинне законодавство не зобов`язує платника податків перевіряти безпосередніх контрагентів або третіх осіб у відносинах з контрагентами на предмет виконання ними вимог податкового законодавства. Правовідносини контрагента із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими позивач не вступав у господарські відносини, самі по собі, за відсутності інших об`єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства, не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку про нереальність господарських взаємовідносин.
Верховний Суд у постанові від 03.09.2019 року у справі №810/3790/17 також вказував, що висновки про відсутність у контрагентів (по "ланцюгу" постачання) трудових та матеріально - технічних ресурсів контролюючим органом зроблено виключно на підставі аналізу зібраної та опрацьованої узагальненої податкової інформації, наявної в базі даних ДФС, проте податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів позивача по ланцюгах постачання, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону. Крім того, така інформація сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень, на які посилається контролюючий орган. Під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів, незважаючи на те, що контрагенти, можливо, і мають наміри щодо порушення податкового законодавства. Відтак, позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже поняття добросовісний платник, яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. Тобто, лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями контрагентів може свідчити про незаконність формування показників податкової звітності за такими операціями.
Враховуючи викладене, суд відхиляє наведені вище доводи відповідача. Такі не є безумовною підставою для висновків про нереальність виконання спірних операцій за умови наявності чинних, належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів, які підтверджують фактичний рух активів, що і є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту.
У даній справі відповідач не надав суду належних і достатніх доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податку або можливої фіктивності його постачальників, як-от: пояснень посадових осіб ТОВ «Іліар-Д» щодо їх непричетності до фінансово-господарської діяльності очолюваного суб`єкта господарювання; судових рішень; вироків; також не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність фактів протиправної поведінки позивача та про обізнаність платника податків щодо протиправної поведінки його контрагента і злагодженості дій між ними, застосування платником схеми розрахунків, яка свідчать про повернення грошових коштів платнику або особам, які мають до нього відношення.
Відповідач зазначав, що при перевірці позивача були взяті до уваги дані про кримінальне провадження, у якому фігурує ТОВ «Іліар-Д».
Оцінюючи такі доводи, суд зазначає, що внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей по кримінальному провадженню не спростовує фактичного здійснення операцій між позивачем та його контрагентом, адже наявність досудового розслідування не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій. Належними доказами можуть бути лише встановлені вироком суду обставини, у тому числі щодо причетності або обізнаності позивача у цьому.
Однак доказів, які б свідчили про наявність вироку суду відносно посадових осіб ТОВ «Іліар-Д», який би набрав законної сили, під час розгляду справи контролюючим органом не надано.
Отже, не є підставою для визнання господарських операцій між позивачем та ТОВ «Іліар-Д» нереальними сам лише факт порушення кримінального провадження, в якому не винесено вироку суду або ухвали про закриття кримінального провадження зі звільненням особи від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав в силу приписів частини шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України. Тобто, сам по собі факт порушення кримінального провадження не може слугувати належним доказом фіктивності досліджуваних господарських операцій та не тягне за собою правових наслідків безпосередньо для позивача.
Вказана судом позиція узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 08.06.2023 у справі №815/6417/16, від 06.10.2021 у справі №822/1443/18, від 30.09.2021 у справі №826/12528/17, від 20.02.2018 у справі №826/6280/13-а.
Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи відповідача, надані в обґрунтування законності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 11.09.2018 року №0027572200. Такі не є безумовною підставою для висновків про нереальність господарських операцій між позивачем та ТОВ «Іліар-Д» у травні 2017 року за договором 031016М від 03.10.2016 року та про за заниження податку на додану вартість за травень 2017 року у сумі 140936,00 грн. Відтак, оскаржуване рішення є безпідставним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню.
Отже, заявлені у позові вимоги підлягають задоволенню повністю.
Крім цього, вирішуючи цей спір, суд звертає увагу на те, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень питання реальності господарських операцій з поставки товару за вказаним договором було предметом дослідження у справі №640/3515/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Метал-Компані» до Головного управління ДФС у Київській області (правонаступник Головне управління ДПС у Київській області) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.
Так, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2020 року, позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 11.02.2019 року №0003671414, яким Товариству з обмеженою відповідальністю «Альфа-Метал-Компані» збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств за результатом дослідження взаємовідносин позивача із ТОВ «Іліар-Д» на підставі договору №031016М від 03.10.2016 року.
Рішенням Верховного Суду від 25.02.2021 року у справі №640/3515/19 касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2020 року - без змін.
Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.
Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню повністю, а згідно наявного у справі платіжного доручення №5510 від 21.09.2018 року позивачем за його подання сплачено судовий збір у розмірі 3171,06 грн, то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Метал-Компані» до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 11 вересня 2018 року №0027572200, прийняте щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Метал-Компані».
Стягнути з Головного управління ДПС у Київській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Метал-Компані» судові витрати у виді судового збору в розмірі 3171,06 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 19.06.2026 року.

Повне найменування учасників справи: позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа-Метал-Компані» (проспект Яворницького Дмитра, 77, офіс 202, м. Дніпро, Дніпропетровська область, 49000, код ЄДРПОУ 34202711), відповідач – Головне управління ДПС у Київській області (вул. Святослава Хороброго, 5-А, м. Київ, ЄДРПОУ 44096797).

Суддя О.П. Лелюк