Харківський окружний адміністративний суд  61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710  	

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків 

14.05.2026 р. справа №520/2693/26 
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом
 	ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)	
до 	ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі за текстом - Відповідач №1, суб`єкт владних повноважень, владний суб`єкт, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі за текстом - Відповідач №2, ОТЦКтаСП, облТЦК) 	
про	визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, 	

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_4 , щодо незарахування ОСОБА_1 на спеціальний військовий облік як особи, яка є заброньованою, та скасувати відмову у наданні відстрочення ОСОБА_1 від 26.01.2026 року; 2) зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_4 зарахувати ОСОБА_1 на спеціальний військовий облік як особу, яка є заброньованою.
Аргументуючи ці вимоги зазначив, що 14.12.2021 року на підставі Указу Президента України від 24.02.2021 року ОСОБА_1 звільнений у запас після закінчення строку військової служби. Відповідно до наданого посвідчення № НОМЕР_1 від 24.01.2025 позивачу, який обіймає посаду молодшого інспектора відділу охорони Державної установи «Покровська виправна колонія (№17)», надано відстрочку від призову на військову службу до 24.01.2026 року. Водночас жодним нормативно-правовим актом не встановлено прямої заборони щодо бронювання військовозобов`язаних осіб, які перебувають в оперативному резерві, а отже сам по собі факт перебування особи у такому резерві не може бути підставою для відмови у бронюванні. За таких обставин фактична відмова ІНФОРМАЦІЯ_5 у здійсненні бронювання ОСОБА_1 з урахуванням проходження ним служби в Державній установі «Покровська виправна колонія (№17)», що призвело до невзяття його на спеціальний військовий облік, свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Відповідач №1, ІНФОРМАЦІЯ_4 із поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що ОСОБА_1 наказом Військової частини №276 від 14.12.2021 було зараховано до оперативного резерву першої черги. Оскільки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 є резервістом (проходять службу у військовому резерві), на нього поширюється дія Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Збройних Сил України, затвердженого Указом №895/2024 редакція 01.01.2025р. Згідно п.1.7 наказу Генерального штабу Збройних Сил України №43 від 14.03.2025, громадяни які, які уклали Контракт резервіста та/або зараховані до військового оперативного резерву, не підлягають бронюванню за органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями на період мобілізації та воєнний час.
Оскільки добуті судом докази повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, відомі учасникам спору і у даному конкретному випадку відсутні будь-які перешкоди у наданні доказів відносно таких відомостей, строки подачі процесуальних документів збігли і сторони не заяви ані про намір на подачу відповідних процесуальних документів, ані про існування нездоланних перешкод у реалізації такого наміру, завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.
Тому суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_7 ; належить до громадянства України; документований паспортом громадянина України № НОМЕР_2 ; з 12.02.2022р. проходить службу у Державній установі «Покровська виправна колонія (№17)», на посаді молодшого інспектора відділу охорони, йому присвоєно спеціальне звання - рядовий внутрішньої служби.
Згідно з п. 20 виданого заявнику військового квитка серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 наказом Військової частини НОМЕР_4 КЧ №276 від 14.12.2021 зараховано до оперативного резерву першої черги. 
24.01.2025 року ІНФОРМАЦІЯ_8 позивачу - ОСОБА_1 було надано посвідчення № НОМЕР_1 про відстрочку від призову на військову службу на період мобілізації та воєнного часу на 12 місяців.
У подальшому на адресу ІНФОРМАЦІЯ_9 від державної установи «Покровська виправна колонія (№17)» за вихідним №2/2-1-9/26 від 08.01.2026р. надійшли документи з приводу бронювання сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу охорони, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.02.2015 №45 «Про затвердження Порядку бронювання військовозобов`язаних за органами державної влади, іншими державними, органами місцевого самоврядування та підприємствами, установами і організаціями на період мобілізації та на воєнний стан».
За цим звернення Відповідач №1 вчинив відмову, оформлену листом від 29.01.2026р. №2/бр, згідно з яким відповідно Порядку бронювання військовозобов`язаних за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування та підприємствами, установами і організаціями на період мобілізації та на воєнний час (затверджений постановою КМУ від 04.02.2015р. №45; далі за текстом - Порядок №45) забронювати можна лише військовозобов`язаних. Відповідач №1 твердить, що у згаданому Порядку не згадується про можливість бронювання резервістів. На підставі вищевикладеного відмовлено в наданні відстрочки від призову на військову службу на період мобілізації на воєнний час ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 19.03.2026р. та від 21.04.2026р. було витребувано у Головного управління Національної гвардії України та у Військової частини НОМЕР_4 належні та допустимі докази, що підтверджують або спростовують факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у оперативному резерві першої черги Національної гвардії України станом на 29.01.2026р. та станом на момент розгляду справи №520/2693/26.
На виконання ухвал суду від 19.03.2026р. та від 21.04.2026р. Головним управлінням Національної гвардії України листом від 01.05.2026р. №27/2/1/2-29273-2026 повідомлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_4 оперативно-тактичного з`єднання – 2 корпусу Національної гвардії України « ІНФОРМАЦІЯ_10 » та звільнився 14.12.2021; направлений на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На виконання ухвал суду від 19.03.2026р. та від 21.04.2026р. Військовою частиною НОМЕР_4 листом від 07.05.2026р. №25/35/10/1-5555-2026 надано витяг з наказу командира Військової частини НОМЕР_4 від 14.12.2021р. №276, відповідно до якого стрільця 2 відділення 3 патрульного взводу 2 патрульної роти патрульного батальйону солдата ОСОБА_2 (1-2020) - військовослужбовця строкової військової служби, які вислужили встановлені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» строки цієї служби, виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, звільнивши з військової служби в запас відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2021 року № 71/2021 «Про строки проведення чергових призовів, чергові призови на строкову військову службу громадян України та звільнення в запас військовослужбовців у 2021 році», 14 грудня 2021 року. Згідно статті 26-2 закону України “Про положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України” зарахувати на службу у оперативному резерві першої черги та направити їх для взяття на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_11 .
Стверджуючи про протиправність відмови суб”єкта владних повноважень – Відповідача №1 у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та незарахуванні на спеціальний військовий облік як особи, яка є заброньованою, заявник ініціював даний спір.
Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб”єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є суб”єктом владних повноважень.
Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Згідно з ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до ст.23 Конституції України кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості.
За приписами ст.ст.17 і 65 Конституції України до згаданих вище обов`язків людини перед суспільством належить обов”язок з приводу захисту суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності України у спосіб відбуття військової служби відповідно до закону.
Таким законом є Закон України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу", згідно з п.3 ст.1 якого військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За змістом ч.9 ст.1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Відповідно до ч.10 ст.1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, зокрема, виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.
З наведеного слідує, що до категорії військовозобов”язаних за загальним правилом належать усі громадяни України чоловічої статі, які підлягають взяттю на військовий облік безвідносно до факту фактичного знаходження на такому обліку (тобто громадянин, котрий підлягає військовому обліку, але з будь-яких причин не знаходиться на військовому обліку не втрачає статусу військовозобов”язаного).
При цьому, у положеннях ч.9 ст.1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" законодавцем поряд із категорією військовозобов`язаних виокремлено таку окрему категорію як резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Суд нагадує, що згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_4 від 14.12.2021р. №276 заявника було зараховано на службу у оперативному резерві першої черги.
Доказів скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_4 від 14.12.2021р. №276 в означеній частині, внесення змін до цього акту правової дії суб`єкта владних повноважень, припинення дії у цій частині наказу командира Військової частини НОМЕР_4 від 14.12.2021р. №276 матеріали справи не містять.
Згідно з ч.3 ст.33 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний.
Отже, повноваженнями на ведення військового обліку відносно конкретного громадянина України чоловічої статі наділений виключно орган військового управління – територіальний центр комплектування та соціальної підтримки за офіційно зареєстрованою адресою місця проживання громадянина.
Наведене підтверджується змістом положень ч.3 ст.37 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу", де указано, що призовники, військовозобов`язані та резервісти після прибуття до нового місця проживання зобов`язані в семиденний строк стати на військовий облік.
Згідно частини 5 статті 1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Частиною 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно з абзацом другим частини 2 статті 2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.
Частиною 1 статті 4 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Відповідно до абзацу 3 частини 6 статті 2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" до видів військової служби належить військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Згідно з абзацом 1-3 частини 1 статті 39 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку.
Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації здійснюється для доукомплектування військових посад, передбачених штатами воєнного часу, у терміни, визначені мобілізаційними планами Збройних Сил України та інших військових формувань.
Розв”язуючи спір, суд зауважує, що у силу спеціального застереження ч.5 ст.1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
До згаданих підстав можуть бути віднесені, зокрема, положення ст.26 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" (коли громадяни звільняються від виконання військового обов”язку у спосіб припинення проходження військової служби); положення ст.17 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" (коли громадяни отримують відстрочку від направлення на проходження базової військової служби); положення ст.18 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" (коли громадянам надається звільнення від проходження базової військової служби); ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (коли громадяни отримують відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації), положення ч.6 ст.37 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" (виключення з військового обліку громадян України, які: 1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими; 2) припинили громадянство України; 3) визнані непридатними до військової служби; 4) досягли граничного віку перебування в запасі).
Тож, однією із визначених законом підстав для тимчасового увільнення громадянина України чоловічої статі від виконання військового обов`язку у спосіб проходження військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період є положення ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Абзацом 4 статті 1 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Частиною 5 статті 4 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлено, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.
Правовий режим воєнного стану в Україні був запроваджений Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 (затвердженим Законом України від 24.02.2022р. №2102-ІХ) та з урахуванням Указів Президента України №133/2022 від 14.03.2022р., №259/2022 від 18.04.2022р., №342/2022 від 17.05.2022р., №574/2022 від 12.08.2022р., №758/2022 від 07.11.2022р., №59/2023 від 06.02.2023р., №255/2023 від 01.05.2023р., №452/2023 від 26.07.2023р., №735/2023 від 06.11.2023р., №50/2024 від 05.02.2024р., №272/2024 від 06.05.2024р., №470/2024 від 23.07.2024р., №741/2024 від 28.10.2024р., №27/2025 від 14.01.2025р., №236/2025 від 15.04.2025р., №469/2025 від 14.07.2025р., №794/2025 від 20.10.2025р., №41/2026 від 12.01.2026р., №343/2026 від 27.04.2026р. (затверджених відповідними законами України) безперервно діє досі.
Згідно зі статтею 4 Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" №65/2022 (затверджено Законом №2105-IX від 03.03.2022) призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.
Статтею 22 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Так, згідно з частиною 1 статті 22 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" громадяни зобов`язані, з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду; надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, силам цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом; проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Згідно з абзацом 1 частини 5 статті 22 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, забезпечують місцеві органи виконавчої влади та здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів розвідувальних органів України - відповідний підрозділ розвідувальних органів України, осіб, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Згідно зі ст. 26-2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" в особливий період на службу у військовому оперативному резерві в обов`язковому порядку зараховуються особи, звільнені з військової служби, які за своїми професійно-психологічними характеристиками і станом здоров`я придатні до служби у військовому резерві та відповідають встановленим вимогам проходження служби у військовому резерві.
Контракт про проходження громадянином України служби у військовому резерві Збройних Сил України або інших військових формувань не може бути припиненим (розірваним) в особливий період, а громадянин, який його уклав та зарахований до військового оперативного резерву, продовжує службу у військовому резерві Збройних Сил України або інших військових формувань на умовах, визначених законодавством, до завершення особливого періоду.
Після завершення особливого періоду громадяни, які проходили службу у військовому оперативному резерві, мають право в добровільному порядку укласти контракт про проходження служби у військовому резерві на умовах, визначених цим Законом.
У ході розгляду справи судом достеменно установлено, що на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України від 14.12.2021р. №276 заявник зарахований на службу у оперативному резерві першої черги.
Вказаний наказ є чинним, доказів, які б спростовували вказаний факт позивач не надав.
Приписами ч.ч. 1-3 ст. 39-1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що для оперативного доукомплектування Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України за поданням Головнокомандувача Збройних Сил України може бути прийнято рішення про призов громадян України, зарахованих до військового оперативного резерву, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Завдання, обсяги, строки та порядок проведення призову на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період визначаються Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України в рішенні про його проведення.
Призов громадян України на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період та їх оповіщення здійснюються командирами військових частин - стосовно громадян України, які проходять службу у військовому резерві за контрактом та/або зараховані під час такої служби до військового оперативного резерву, та керівниками територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки - стосовно громадян України, які після їх звільнення з військової служби зараховані до військового оперативного резерву.
Згідно частини 7 статті 39-1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" призову на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період не підлягають громадяни України, які на момент призову: 1) визнані за результатами медичного огляду непридатними до військової служби за станом здоров`я; 2) досягли граничного віку перебування в резерві, або якщо час, що залишився до досягнення такими громадянами граничного віку перебування в резерві, є меншим за строк, на який здійснюється призов; 3) вислужили встановлені строки військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, і з дня їх звільнення з такої служби пройшло менше одного року; 4) мають загальний строк військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період у календарному обчисленні не менше одного року. Такі особи в зазначений період можуть бути призвані на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період за їхньою згодою.
Згідно з ч. 8 ст. 39-1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу", призову на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період не підлягають також громадяни України, визначені абзацами четвертим - дванадцятим частини першої та частиною другою статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і перебувають на спеціальному військовому обліку.
Частинами 8-10 статті 23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлено, що перевірка підстав щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки.
Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може оформлюватися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на одну з вищезазначених відстрочок. Порядок оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за допомогою цього реєстру визначається Кабінетом Міністрів України.
Єдиним державним реєстром призовників, військовозобов`язаних та резервістів забезпечується неможливість надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації більше ніж одному військовозобов`язаному з підстав, зазначених у пунктах 9-14 частини першої цієї статті.
Згідно статті 24 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" бронювання військовозобов`язаних, які перебувають у запасі, здійснюється в мирний та у воєнний час з метою забезпечення функціонування органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також підприємств, установ і організацій в особливий період.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 25 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" бронюванню підлягають військовозобов`язані, які працюють або проходять службу в органах державної влади, інших державних органах, Національній поліції України, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, органах прокуратури, Бюро економічної безпеки України, Державній службі України з надзвичайних ситуацій, Державній кримінально-виконавчій службі України, Службі судової охорони, в судах, установах системи правосуддя та органах досудового розслідування (крім військовозобов`язаних, зазначених у пункті 1 цієї частини), а також на штатних посадах патронатних служб державних органів, юрисдикція яких поширюється на всю територію України.
Частиною 2 статті 25 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлено, що порядок та організація бронювання, критерії, перелік посад і професій, а також обсяги бронювання військовозобов`язаних визначаються цим Законом та нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, прийнятими на його виконання.
За приписами частини 3 статті 25 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, що здійснюють бронювання військовозобов`язаних, зобов`язані оформити відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаних, які заброньовані у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, у районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки, на території відповідальності якого вони розміщуються.
Таким чином, у період проведення загальної мобілізації, оголошеної Указом №65/2022, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які заброньовані на період мобілізації та на воєнний час, зокрема, які проходять службу в Державній кримінально-виконавчій службі України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Порядок бронювання військовозобов`язаних під час воєнного стану засобами Єдиного державного вебпорталу електронних послуг затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2024 року №650 (далі за текстом - Порядок №650).
Пунктом 1 Порядку №650 визначено механізм бронювання під час воєнного стану військовозобов`язаних засобами Єдиного державного вебпорталу електронних послуг (далі - Портал Дія), які пропонуються до бронювання на період мобілізації та на воєнний час, які працюють або проходять службу, зокрема, на підприємствах, в установах та організаціях, які є критично важливими для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період (далі - установи).
Відповідно до пункту 4 Порядку №650 органи державної влади, інші державні органи подають до Міноборони (СБУ, Служби зовнішньої розвідки, розвідувального органу Міноборони) для погодження списки за відповідними сферами управління, галузями національної економіки, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями.
Список подається в електронній формі засобами Порталу Дія (у разі наявності технічної можливості) відповідно до Порядку бронювання засобами Єдиного державного вебпорталу, або у паперовій та/або електронній формі за формою згідно з додатком 1 разом з відповідним обґрунтуванням та довідкою про кількість військовозобов`язаних за формою згідно з додатком 2. Достовірність інформації, внесеної до додатків 1 і 2, може уточнюватись органом, до якого їх подано, шляхом надсилання запиту про надання підтвердних документів.
Пунктом 5 Порядку №650 передбачено, що органи державної влади, інші державні органи, Національна поліція, Національне антикорупційне бюро, Державне бюро розслідувань, органи прокуратури, БЕБ, ДСНС, Державна кримінально-виконавча служба, Служба судової охорони, суди, Конституційний Суд України, Вища рада правосуддя, Вища кваліфікаційна комісія суддів України, ДСА, установи системи правосуддя та органи досудового розслідування (крім органів, зазначених у пункті 4 цього Порядку) подають до Міноборони (СБУ, Служби зовнішньої розвідки, розвідувального органу Міноборони) для погодження списки за відповідними сферами управління.
Список подається в електронній формі засобами Порталу Дія (у разі наявності технічної можливості) відповідно до Порядку бронювання засобами Єдиного державного вебпорталу або у паперовій та/або електронній формі за формою згідно з додатком 1 разом з відповідним обґрунтуванням та довідкою про кількість військовозобов`язаних за формою згідно з додатком 2.
Військовозобов`язані, які працюють або проходять службу в органах державної влади, інших державних органах, органах прокуратури, БЕБ, Службі судової охорони, в судах, установах системи правосуддя та органах досудового розслідування, зокрема працівники патронатних служб (крім військовозобов`язаних, зазначених у пункті 4 цього Порядку), підлягають бронюванню в обсягах не більш як 50 відсотків кількості військовозобов`язаних працівників у такому органі станом на 18 травня 2024 р., у разі збільшення чисельності військовозобов`язаних працівників у відповідному органі - станом на дату подання списків, зокрема для органів, утворених після 18 травня 2024 року.
Військовозобов`язані, які працюють або проходять службу в Державній кримінально-виконавчій службі, підлягають бронюванню в обсягах не більшe 50 відсотків кількості військовозобов`язаних працівників станом на дату подання списків.
Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року №1487 (далі за текстом - Порядок №1487).
Пунктом 16 Порядку №1487 визначено, що військовий облік поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, з урахуванням обсягу та деталізації - на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний.
За пунктом 17 Порядку №1487 військовий облік військовозобов`язаних та резервістів за призначенням поділяється на загальний та спеціальний.
На загальному військовому обліку перебувають військовозобов`язані та резервісти, які не заброньовані за державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями на період мобілізації та на воєнний час.
Військовозобов`язані, які згідно із Законом України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” заброньовані за державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями на період мобілізації та на воєнний час, перебувають на спеціальному військовому обліку.
Пункт 79 Порядку №1487 встановлює, що районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки серед іншого:
організовують та ведуть військовий облік на території адміністративно-територіальної одиниці;
здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у випадках, передбачених законодавством;
виявляють призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які проживають на території адміністративно-територіальної одиниці, проте не перебувають на військовому обліку;
організовують оповіщення та у разі потреби можуть здійснювати безпосередньо через військових посадових осіб, військовослужбовців, державних службовців, працівників, визначених рішенням керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, оповіщення призовників, військовозобов`язаних та резервістів за місцем їх проживання (роботи, навчання тощо) шляхом вручення повісток під їх особистий підпис (додаток 11) та/або рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення про їх виклик до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів і забезпечують здійснення контролю за їх прибуттям;
організовують та забезпечують зберігання облікової документації призовників, військовозобов`язаних та резервістів, персональних даних, які містяться в них;
виконують функції з ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів; тощо.
Пунктами 80-81 Порядку №1487 встановлено, що районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до затверджених розпорядженнями голів відповідних районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, міських голів планів щороку (у тому числі позапланово) перевіряють стан військового обліку в державних органах, органах місцевого самоврядування, а також на підприємствах, в установах та організаціях, в яких працюють військовозобов`язані, які заброньовані за цими органами, підприємствами, установами та організаціями на період мобілізації та на воєнний час, а також військовозобов`язані, яким видані мобілізаційні розпорядження. Решта державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій перевіряються один раз на чотири роки.
Взяття на військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, відповідних підрозділах розвідувальних органів здійснюється за їх особистої присутності (крім випадків, визначених у пунктах 15, 15-1 цього Порядку). При цьому взяття на військовий облік здійснюється за умови наявності паспорта громадянина України (паспорта громадянина України для виїзду за кордон у випадку подання заяви про взяття на військовий облік через закордонну дипломатичну установу України) та військово-облікового документа.
Особиста присутність призовників, військовозобов`язаних та резервістів для зняття або виключення з військового обліку у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, відповідних підрозділах розвідувальних органів не обов`язкова.
Додатком № 2 до Порядку № 1487 є Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі за текстом - Правила), пунктом 1 яких встановлено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні, зокрема:
за місцем роботи (навчання) - в центральних і місцевих органах виконавчої влади, в інших державних органах, в органах місцевого самоврядування, в органах військового управління (органах управління), військових частинах (підрозділах) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органах спеціального призначення, на підприємствах, в установах, організаціях, закладах освіти, закладах охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності;
особисто в семиденний строк з дня прибуття до нового місця проживання прибувати із паспортом громадянина України і військово-обліковими документами до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (органу СБУ, відповідного підрозділу розвідувального органу), який організовує та веде військовий облік на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, для взяття на військовий облік;
подавати щороку до 1 жовтня до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки документи, що підтверджують право громадян на відстрочку від призову на базову військову службу.
Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що: 1) національний закон України відмежовує юридичну категорію "військовозобов`язаний" від юридичної категорії "резервіст"; 2) право на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період набувається за наявності визначених законом умов та підстав саме військовозобов`язаним, а не резервістом; 3) орган публічної адміністрації - відповідна ІНФОРМАЦІЯ_12 наділена законом повноваженнями на надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період виключно військовозобов`язаним, а не резервістам; 4) попередні (минулі) у часі рішення суб"єктв владних повноважень з приводу надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період особі у правовому статусі резервіста не призводить до набуття жодних прав чи інтересів на повторне отримання нової відстрочки.
Як було зазначено вище, відповідно до частини 1 статті 39 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку.
Згідно з п. 20 виданого заявнику військового квитка серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 наказом Військової частини НОМЕР_4 КЧ №276 від 14.12.2021 зараховано до оперативного резерву першої черги. 
Також, згідно витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_4 від 14.12.2021р. №276, відповідно до якого стрільця 2 відділення 3 патрульного взводу 2 патрульної роти патрульного батальйону солдата ОСОБА_2 (1-2020) - військовослужбовця строкової військової служби, які вислужили встановлені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» строки цієї служби, виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, звільнивши з військової служби в запас відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2021 року № 71/2021 «Про строки проведення чергових призовів, чергові призови на строкову військову службу громадян України та звільнення в запас військовослужбовців у 2021 році», 14 грудня 2021 року. Згідно статті 26-2 закону України “Про положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України” зарахувати на службу у оперативному резерві першої черги та направити їх для взяття на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_11 .
Відповідно до пункту 120-1 Указу Президента України №618/2012 «Про Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Збройних Сил України» від 29.10.2012 під час особливого періоду особи, звільнені з військової служби, які за своїми професійно-психологічними характеристиками і станом здоров`я придатні до служби у військовому резерві та відповідають встановленим вимогам її проходження, в обов`язковому порядку зараховуються до військового оперативного резерву.
Відтак, у межах спірних правовідносин, заявник перебував у правовому статусі резервіста, який є відмінним від правового статусу військовозобов`язаного.
З наведених вище міркувань суд наголошує, що згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», постанови Кабінету Міністрів України №76 від 27 січня 2023 року, Порядку бронювання військовозобов`язаних під час воєнного стану засобами Єдиного державного вебпорталу електронних послуг (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2024 року №650), бронюванню підлягають лише військовозобов`язані, що передбачено безпосередньо самими положеннями наведених норм чинного законодавства.
Як вже було зазначено, згідно абз. 2 ч. 1 статті 39 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" на військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку.
Наведена норма виділяє дві категорії які підлягають мобілізації: 1) резервісти; 2) військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.
З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позивач станом на момент звернення щодо оформлення бронювання та надання відстрочки перебував у статусі резервіста оперативного резерву першої черги, а не у статусі військовозобов`язаного, який перебуває у запасі та може бути заброньований у порядку, визначеному Законом України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та підзаконними нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України. 
Системний аналіз положень ст.ст. 1, 23, 24, 25 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", ст.ст. 1, 26-2, 39, 39-1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також Порядку №1487 та Порядку №650 свідчить про те, що законодавець розмежовує правовий статус резервіста та військовозобов`язаного. 
При цьому право на бронювання прямо передбачене виключно для військовозобов`язаних, які перебувають у запасі та працюють або проходять службу у відповідних органах, установах чи організаціях. Натомість, резервісти оперативного резерву є окремою категорією осіб, призначених для оперативного доукомплектування військових формувань в особливий період, а порядок їх призову врегульований спеціальними нормами статті 39-1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
Суд враховує, що чинним законодавством України не передбачено механізму бронювання осіб, які перебувають на службі у військовому оперативному резерві першої черги. Так само законодавством не встановлено можливості переведення резервіста оперативного резерву на спеціальний військовий облік як заброньованої особи. 
Оскільки заявник на момент виникнення спірних правовідносин перебуває у складі оперативного резерву першої черги Національної гвардії України, то заявник не належить до категорії військовозобов`язаних, які можуть бути заброньовані в порядку статті 25 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Стосовно посилань представника заявника на отримане посвідчення №ІЗ 00999 від 24.01.2025р. про відстрочку від призову на військову службу на період мобілізації та на воєнний час на 12 місяців з дня оформлення відстрочки від призову суд зазначає, що сам по собі факт видачі такого посвідчення не є безумовним та безстроковим підтвердженням наявності у особи права на бронювання чи відстрочку незалежно від подальшого встановлення фактичних обставин та правового статусу особи. 
Як установлено судом, під час оформлення вказаної відстрочки позивач перебував у статусі резервіста оперативного резерву першої черги, що підтверджується записами у військовому квитку, витягом з наказу військової частини НОМЕР_4 від 14.12.2021р. №276, а також відповідями Головного управління Національної гвардії України та військової частини НОМЕР_4 , наданими на виконання ухвал суду. 
При цьому чинним законодавством України не передбачено можливості бронювання резервістів оперативного резерву першої черги, оскільки бронюванню підлягають виключно військовозобов`язані, які перебувають у запасі. 
Отже, оформлення позивачу посвідчення про відстрочку у 2025 році не створює для нього безумовного права на подальше перебування на спеціальному військовому обліку та не може бути підставою для бронювання у подальшому, оскільки наявність права на відстрочку та бронювання підлягає перевірці уповноваженим органом під час кожного звернення з урахуванням актуального правового статусу особи, вимог чинного законодавства та фактичних обставин, що існують на момент прийняття відповідного рішення.
Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.
Тому відповідність закону правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, яким на приватну особу покладено додатковий обов`язок у вигляді майнового/фінансового тягаря, зокрема, за критеріями: дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед відповідачем.
При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).
Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.
І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб"єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.
У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.
Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону була наведено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.
Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у даному конкретному випадку суб”єктом владних повноважень - Відповідачем №1 не було допущено порушення ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, адже обставини спірних правовідносин були з"ясовані із достатньою повнотою, норми належної норми матеріального права були витлумачені правильно, усі юридично значимі фактори були ураховані, унаслідок чого було зроблено правомірний висновок про те, що на особу у діючому та не скасованому правовому статусі резервіста не може бути поширений механізм тимчасового увільнення від виконання військового обов`язку у спосіб проходження військової служби за приводом під час мобілізації, на особливий період у спосіб надання прав заброньованого працівника.
Відтак, реально вчинене управлінське волевиявлення Відповідача №1 не призвело для настання для заявника у даному конкретному випадку будь-яких негативних наслідків чи до погіршення правового становища заявника у межах спірних правовідносин.
Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого суб”єктом владних повноважень управлінського волевиявлення та навпаки – не доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.
Указане є визначеною процесуальним законом підставою для залишення позову без задоволення.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав належну оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права та оцінки обставин фактичної дійсності.
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".
Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-244, 246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що рішення суду підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко