ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року
м. Київ
справа № 930/1442/21
провадження № 51-1824 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника  ОСОБА_6 ,
засудженої  ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами прокурора на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2025 року, захисника ОСОБА_8 на вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 11 березня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2025 року стосовно 
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженки с. Острійки Білоцерківського району
Київської області, яка зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_1 , та проживає: 

АДРЕСА_2 , 
засудженої за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, частинами 2, 4 ст. 191 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Немирівський районний суд Вінницької області вироком від 11 березня 2024 року, залишеним без зміни ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2025 року, засудив ОСОБА_9 за: 
- ч. 1 ст. 366 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права займатися господарською діяльністю, пов`язаною з виконанням ремонтно-будівельних робіт, на строк 2 роки;
- ч. 2 ст. 191 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права займатися господарською діяльністю, пов`язаною з виконанням ремонтно-будівельних робіт, на строк 2 роки;
- ч. 4 ст. 191 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права займатися господарською діяльністю, пов`язаною з виконанням ремонтно-будівельних робіт, на строк 3 роки.
На підставі пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнив ОСОБА_7 від призначених за ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191 КК покарань у зв`язку із закінченням строків давності.
Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Немирівської міської громади Вінницької області, Немирівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 1 ім. М.Д. Леонтовича» Немирівської міської ради Вінницької області до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди на суму 155 828,27 грн залишив без розгляду.
Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Немирівської міської громади Вінницької області, Немирівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 1 ім. М.Д. Леонтовича» Немирівської міської ради Вінницької області до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди на суму 363 780,83 грн задовольнив. Стягнув із ОСОБА_7 на користь Немирівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 1 ім. М.Д. Леонтовича-гімназія» Немирівської міської ради Вінницької області -363 780,83 грн.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінальних проваджень за таких обставин.
У 2017-2018 роках ОСОБА_7 працювала на посаді директора ТОВ «АТЛАНТІКС 1» (далі - ТОВ) (м. Біла Церква, Київська область), була службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими обов`язками.
24 жовтня 2017 року ОСОБА_7 як директор ТОВ уклала з Немирівським навчально-виховним комплексом «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 1 ім. М.Д. Леонтовича» Немирівської міської ради Вінницької області договір про закупівлю робіт № 10/1 на суму 6 647 588 грн, згідно з яким ТОВ зобов`язалось у строк до 25 грудня 2017 року виконати в цьому навчальному закладі (пров. Некрасова, 2, м. Немирів Вінницької області) роботи з капітального ремонту комплексу будівель та споруд (заміна вікон та дверей, утеплення фасаду).
Отримавши протягом серпня-грудня 2018 року на рахунокТОВ кошти з казначейського рахунку Немирівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 1 ім. М.Д. Леонтовича» Немирівської міської ради Вінницької області на загальну суму 2 281 999,95 грн, ОСОБА_7 , діючи умисно, у власних інтересах, зловживаючи своїм службовим становищем, частину робіт за договором № 10/1 не виконала, привласнивши бюджетні кошти в розмірі 155 828,27 грн.
Крім того, 24 жовтня 2017 року ОСОБА_7 як директор ТОВ уклала з Немирівським навчально-виховним комплексом «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 1 ім. М.Д. Леонтовича» Немирівської міської ради Вінницької області договір про закупівлю робіт № 10/2 на суму 3 899 580 грн, згідно з яким ТОВ «АТЛАНТІКС 1» зобов`язалось у строк до 25 грудня 2017 року виконати в цьому навчальному закладі (пров. Некрасова, 2, м. Немирів, Вінницька область) роботи з реконструкції комплексу будівель та споруд (заміна даху).
Отримавши протягом грудня 2017 року - червня 2018 року на рахунок ТОВ кошти з казначейського рахунку Немирівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 1 ім. М.Д. Леонтовича» Немирівської міської ради Вінницької області на загальну суму 3 463 079,26 грн, ОСОБА_7 , діючи умисно, у власних інтересах, зловживаючи своїм службовим становищем, частину робіт за договором № 10/2 не виконала, привласнивши бюджетні кошти в розмірі 363 780,83 грн.
Крім того, ОСОБА_7 як директор ТОВ, будучи службовою особою, діючи умисно, у власних інтересах, з метою заволодіння бюджетними коштами, в період часу з грудня 2017 року до грудня 2018 року видала та підписала акти приймання виконаних будівельних робіт, за договорами № 10/1, № 10/2 від 24 жовтня 2017 року, які фактично Товариством виконані не в повному обсязі, чим внесла до офіційних документів завідомо неправдиві відомості. 
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
Прокурор, не погодившись із ухвалою апеляційного суду через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, подав касаційну скаргу, в якій просить її скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд апеляційної інстанції: 
- не перевірив належним чином доводиів його апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції під час ухвалення обвинувального вироку неправильно залишив без розгляду цивільний позов прокурора про відшкодування шкоди на суму 155 828,27 грн, оскільки замість ч. 1 ст. 129 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) місцевий суд фактично застосував положення ч. 3 ст. 129 цього Кодексу, яка застосовується виключно в разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених ч. 1 ст. 326 КПК; 
- постановив рішення, яке не відповідає вимогам ч. 2 ст. 419 КПК.
Захисник ОСОБА_8 , не погоджуючись із судовими рішеннями через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та її особі внаслідок суворості, просить їх змінити, застосувавши положення ст. 75 КК або ст. 79 КК, звільнити його підзахисну від відбування призначеного покарання.
Свої вимоги захисник мотивує тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, призначаючи ОСОБА_7 покарання, яке, на його думку, є надмірно суворим:
- не надали належної оцінки тому, що остання має трьох неповнолітніх дітей, яких виховує самостійно, тобто жодним чином не врахували інтереси її дітей; 
- не дотрималися принципу індивідуалізації покарання та безпідставно не застосували положення ст. 75 КК.
Прокурор на касаційну скаргу захисника подав письмові заперечення, в яких, наводячи відповідні обґрунтування, просив скаргу залишити без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав доводи своєї касаційної скарги та заперечив проти задоволення касаційної скарги сторони захисту.
Захисник та засуджена підтримали доводи своєї касаційної скарги та заперечили проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку, правильність кваліфікації її дій за частинами 2, 4 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК, розмір і вид призначеного за ч. 4 ст. 191 КК додаткового покарання та наявність підстав для застосування приписів пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК (за ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191 КК) в касаційному порядку сторонами кримінального провадження не оспорюються. 
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
У поданій касаційній скарзі захисник покликається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та її особі, безпідставне незастосування положень статей 69, 75 КК.
Колегія суддів не погоджується з цими доводами касаційної скарги захисника з огляду на таке. 
Згідно з ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 
1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню;
2) застосування закону, який не підлягає застосуванню;
3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту;
4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ст. 414 КПК).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення і попередження нових злочинів. 
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їхньої небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Зі змісту касаційної скарги захисника вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій визначених законом вимог, що стосуються призначення ОСОБА_7 основного покарання за ч. 4 ст. 191 КК.
Так, санкцією ч. 4 ст. 191 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3 років.
Суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо виду й міри основного покарання ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 191 КК, урахував: 
- ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення;
- обставину, яка пом`якшує покарання, - наявність на її утриманні трьох малолітніх дітей, та відсутність обставин, що його обтяжують;
- дані про особу обвинуваченої: ОСОБА_10 раніше не судима, позитивно характеризується за місцем проживання, 
тобто дотримався вимог статей 50, 65-67 КК. 
Водночас місцевий суд не знайшов підстав для застосування положення ст. 75 КК, з огляду на те, що звільнення особи, яка обвинувачується у вчиненні корупційних кримінальних правопорушень, від відбування покарання з випробуванням не допускається.
Твердження захисника про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно погодився з висновками суду першої інстанції щодо призначеного ОСОБА_7 покарання та незастосування положень статей 69, 75 КК, то колегія суддів їх відхиляє, позаяк вирок суду в цій частині учасниками провадження, в тому числі й стороною захисту, в апеляційному порядку не оскаржувався. 
Більш того, Суд звертає увагу на те, що під час апеляційного розгляду обвинувачена та її захисник, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість вимог та доводів апеляційної скарги прокурора, просили скаргу залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.
Також колегія суддів не погоджується з посиланням захисника на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки тому, що на утриманні ОСОБА_7 перебуває троє неповнолітніх дітей, яких вона виховує самостійно, оскільки такі відомості були враховані місцевим судом при призначенні обвинуваченій покарання.
Що стосується доводів захисника про зміну судових рішень та звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК або ст. 79 КК, то Суд зазначає про таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
За приписам ч. 1 ст. 79 КК у разі призначення покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі вагітним жінкам або жінкам, які мають дітей віком до семи років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі і особливо тяжкі злочини, а також за корупційні кримінальні правопорушення, кримінальні правопорушення, пов`язані з корупцією, суд може звільнити таких засуджених від відбування як основного, так і додаткового покарання з встановленням іспитового строку у межах строку, на який згідно з законом жінку може бути звільнено від роботи у зв`язку з вагітністю, пологами і до досягнення дитиною семирічного віку.
Згідно з приміткою до ст. 45 КК корупційними кримінальними правопорушеннями відповідно до цього Кодексу вважаються кримінальні правопорушення, передбачені статтями 191, 262, 308, 312, 313, 320, 357, 410, у випадку їх вчинення шляхом зловживання службовим становищем, а також кримінальні правопорушення, передбачені статтями 210, 354, 364, 364-1, 365-2, 368-369-2 цього Кодексу. Кримінальними правопорушеннями, пов`язаними з корупцією, відповідно до цього Кодексу вважаються кримінальні правопорушення, передбачені статтями 366-2, 366-3 цього Кодексу.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 визнана винуватою, зокрема, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК - заволодіння шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем чужим майном у великих розмірах, тобто у вчиненні корупційного кримінального правопорушення. 
Тому застосування до ОСОБА_7 положень статей 75, 79 КК буде суперечити вказаним приписам цього Кодексу.
Відтак колегія суддів касаційного суду вважає, що призначене ОСОБА_7 основне покарання в мінімальних межах санкції ч. 4 ст. 191 КК є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження вчинення нових злочинів як нею, так і іншими особами, відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Достатніх підстав уважати призначене ОСОБА_7 покарання надмірно суворим чи явно несправедливим захисник у касаційній скарзі не зазначив, а тому вона не підлягає задоволенню.
Водночас під час касаційного розгляду ОСОБА_7 повідомила про те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення її на підставі ч. 5 ст. 74 КК від призначеного за ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191 КК покарання у зв`язку із закінченням строків давності, визначених ст. 49 КК, не роз`яснював їй право на звільнення від кримінальної відповідальності. 
Приписами ст. 285 КПК установлено загальні положення кримінального провадження під час звільнення особи від кримінальної відповідальності: 
- особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність;
- особі, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, роз`яснюється право на таке звільнення;
- підозрюваному, обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть підозри чи обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.
Відповідно до правового висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного в постанові від 06 грудня 2021 року (справа № 521/8873/18, провадження № 51-413 кмо 21), за змістом п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, частин 1, 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК суди першої та апеляційної інстанцій мають обов`язок роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності, що на момент судового розгляду чи апеляційного перегляду закінчились строки давності притягнення цієї особи до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст. 49 КК, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та наслідки такого заперечення.
Нероз`яснення судами першої чи апеляційної інстанцій відповідно до вимог ст. 285 КПК зазначених обставин є порушенням вимог кримінального процесуального закону, що тягне за собою неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 за частинами 2, 4 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК відповідні покарання та, врахувавши положення ч. 5 ст. 74 КК, звільнив її від призначених за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК покарань у зв`язку із закінченням строків давності, визначених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу.
Проте суд першої інстанції під час судового розгляду не виконав вимоги ч. 2 ст. 285 КПК щодо роз`яснення обвинуваченій права бути звільненою від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
Колегія суддів уважає, що у даному кримінальному провадженні суд першої інстанції, на помилку якого не зважив суд апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, і, не роз`яснивши ОСОБА_7 положення ст. 285 КПК, допустив порушення вимог кримінального процесуального закону.
Водночас, на думку колегії суддів касаційного суду, вказану помилку судів можливо виправити в касаційному порядку.
Згідно із ч. 8 ст. 284 КПК звільнення особи від кримінальної відповідальності можливо тільки за її згодою.
Під час касаційного перегляду ОСОБА_7 в судовому засіданні надала свою згоду на звільнення її від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
Ураховуючи наявність передбачених ст. 440 КПК повноважень у касаційного суду на закриття кримінального провадження при встановленні обставин, передбачених ст. 284 КПК, висловлену ОСОБА_7 згоду на звільнення її від кримінальної відповідальності, суд касаційної інстанції в цьому кримінальному провадженні має процесуальну можливість ухвалити остаточне рішення.
За таких обставин вирок суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_7 в частині її засудження за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК в порядку ч. 2 ст. 433 КПК підлягають скасуванню, а кримінальне провадження в цій частині- закриттю на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК зі звільненням ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК, на підставі пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
Що стосується доводів касаційної скарги прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесу при розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, то Суд зазначає про таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
За змістом ч. 1 ст. 129 КПК, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
У разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду (ч. 3 ст. 129 КПК).
Приписами ч. 1 ст. 368, частин 3, 4 ст. 374 КПК визначено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити питання, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються мотиви вироку, та положення закону, якими керувався суд, підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення без розгляду, рішення про цивільний позов.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурор оскаржив вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 в частині залишення його цивільного позову на суму 155 828,27 грн без розгляду.
Свої апеляційні вимоги прокурор обґрунтовував тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи стосовно ОСОБА_11 обвинувальний вирок, замість ч. 1 ст. 129 КПК фактично застосував положення ч. 3 ст. 129 КПК, неправмірно залишив цивільний позов прокурора на суму 155 828,27 грн без розгляду.
Суд апеляційної інстанції, пославшись у своєму рішенні на норми кримінального процесуального закону, якими регламентовано порядок вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні, та практику Верховного Суду, яка в даному випадку не є релевантною, зазначив про те, що ОСОБА_7 була звільнена за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК від кримінальної відповідальності та погодився з рішенням місцевого суду про залишення цивільного позову прокурора на суму 155 828,27 грн без розгляду.
Колегія суддів не погоджується з таким рішенням суду апеляційної інстанції, оскільки відповідно до вироку суду першої інстанції ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 191 КК на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК була звільнена від призначеного покарання.
Водночас з огляду те, що ОСОБА_7 за результатом касаційного перегляду звільняється від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК, на підставі пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, цивільний позов прокурора на суму 155 828,27 грн підлягає залишенню без розгляду.
Враховуючи ці обставини, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 11 березня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2025 року стосовно ОСОБА_7 в частині її засудження за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК у порядку ст. 433 КПК скасувати.
Звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК за закінченням строків давності, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 49 КК.
Кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.
Вважати ОСОБА_7 засудженою за ч. 4 ст. 191 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права займатися господарською діяльністю, пов`язаною з виконанням ремонтно-будівельних робіт, на строк 3 роки.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1   ОСОБА_2 ОСОБА_3