П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2026 року м. Київ

Справа № 752/17976/24
Провадження: № 22-ц/824/472/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Машкевич К. В.,
у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що компанія є балансоутримувачем будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 41/10 від 19.12.2010 року.  ОСОБА_2 набув у власність квартиру  АДРЕСА_2 , внаслідок укладення договору купівлі-продажу від 06.08.2019 року. 05.09.2019 року між КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» та ОСОБА_2 укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. З 15.05.2024 року ОСОБА_1 є власником квартири  АДРЕСА_2 , відповідно до договору дарування.
У зв`язку з неналежним виконанням обов`язку щодо сплати за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.08.2019 року до 14.05.2024 року у  ОСОБА_2 утворилась заборгованість в розмірі 21 003,99 грн, з яких: 17 847 грн основного боргу, 2 297,24 грн інфляційних втрат та 859,25 грн річних. Відповідно за період з 15.05.2024 року до 01.08.2024 року у ОСОБА_1 утворилась заборгованість в розмірі 1 201,57 грн, з яких: 1 191,61 грн основного боргу, 5,11 грн інфляційних втрат та 4,85 грн річних.
Посилаючись на викладене, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» просило суд стягнути з відповідачів суму боргу за надані та спожиті послуги, а також інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми заборгованості на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 грудня 2024 року позов КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» 17 847,50 грн заборгованості, 1 653,99 грн інфляційних втрат, 122,55 грн річних та 2 608,18 грн судового збору.
В решті позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» 1 191,61 грн заборгованості, 5,11 грн інфляційних втрат, 4,85 грн річних та 182,97 грн судового збору.
Не погодившись із таким судовим рішенням,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги відповідача,  ОСОБА_1 . Просила стягнути з позивача на користь відповідача 80 000 грн моральної шкоди та 80 000 грн майнової шкоди внаслідок залиття помешкання відповідача за адресою:  АДРЕСА_2 ; 3 595,69 грн, виплачені відповідачем за утримання будинку та прибудинкової території за ненадання позивачем комунальних послуг за період 15.05.2024 - 01.01.2025 рр.; 10 000 грн за наклеп на рідних відповідача про те, що сплата за квартиру за рахунками не здійснювалася з серпня 2019 року, 23 616,76 грн моральної шкоди за вимагання неправдивого боргу за оскаржуваним рішенням суду; судові витрати.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не направив їй копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви, що позбавило її можливості своєчасно подати відзив на позовну заяву. ОСОБА_2 здійснювалися усі сплати щодо утримання будинку та прибудинкової території включно по 01.01.2025 року (квитанції про оплату додаються). Вказувала, що квартиру АДРЕСА_2 , роками заливають осадки внаслідок того, що позивач нехтує ремонтом прогнилого даху, тому з серпня 2019 року відповідач втратила повністю змогу проживати у вказаній квартирі та несе матеріальні збитки. І вона, і  ОСОБА_2 неодноразово інформували щодо залиття квартири ЖЕД-105, контактний центр міста Києва 1551, а також представників поліції.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
У відзиві на апеляційну скаргу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» заперечувало проти апеляційної скарги та зазначало, що оплата за послугу з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій відповідачами була здійснена після відкриття провадження у справі, а саме 29.08.2024 року. Зазначало, що до структури витрат на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надаються позивачем не входить капітальний ремонт даху. Окрім того, акти претензії щодо ненадання або надання неналежної якості послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій не складались між представником позивача та відповідачами. Також вказує, що на адресу позивача не надходили складені мешканцями акти-претензії.
У запереченнях на відзив ОСОБА_1 зазначила, що всі сплати позивачу надійшли 29.08.2024 року, ніяких інфляційних боргів відповідач перед позивачем не має, що підтверджено у рахунках-повідомленнях (копія рахунку-повідомлення станом на 01.01.2025 року додається), тому інформація позивача щодо інфляційних втрат не є правдивою.
За правилом ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України та ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення оскаржується лише в частині позовних вимог до ОСОБА_1 , а тому в іншій частині не переглядається.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Голосіївської районної в місті Києві ради від 19.10.2010 року № 41/10 майно територіальної громади було передане на баланс КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Голосіївського району», в тому числі будинок, розташований за адресою:    АДРЕСА_1 .
Згідно з рішенням Київської міської ради від 09.10.2014 року № 270/270 КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Голосіївського району» перейменовано на КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва».
Будинок, розташований за адресою:    АДРЕСА_1 , з 01.05.2015 року знаходиться на утриманні та обслуговуванні КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», яке надавало житлово-комунальні послуги, зокрема, послуги з утримання будинку та прибудинкової території.
На виконання взятих на себе зобов`язань щодо надання послуг щодо утримання будинку та прибудинкової території КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» були укладені відповідні договори з виробниками житлово-комунальних послуг (вивіз сміття, вивіз листя та снігу, електропостачання, обслуговування ліфтів тощо), які після набуття підприємством надаються споживачам.
Факт надання житлово-комунальних послуг та їх вартості підтверджується рішенням Голосіївської районної в м. Києві ради від 19.10.2010 року № 41/10, рішенням Київської міської ради від 09.10.2014 року № 270/270, інформацією щодо фактичних та нормативних витрат на послуги з утримання будинку та прибудинкової території, розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30.04.2015 року № 442 щодо встановлення тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06.06.2017 року № 668, копіями договорів з виробниками житлово-комунальних послуг (вивіз сміття, вивіз листя та снігу, електропостачання, обслуговування ліфтів тощо).
Квартира   АДРЕСА_2 , належала     ОСОБА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 06.08.2019 року (а.с. 12-13).
05.09.2019 року між КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» та ОСОБА_2 укладено договір № 2105046605 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с.17-18).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.08.2024 року, ОСОБА_1 15.05.2024 року зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування 1160 від 15.05.2024 року (а.с. 20).
Згідно з розрахунком заборгованості, з 01.08.2019 року до 14.05.2024 року у ОСОБА_2 виникла заборгованість за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій в загальному розмірі 21 003,99 грн, яка складається з: 17 847,50 грн - основний борг, 2 297,24 грн - інфляційні втрати, 859,25 грн - 3 % річних;
з 15.05.2024 року до 01.08.2024 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій в загальному розмірі 1 201,57 грн, яка складається з: 1 191,61 грн - основний борг, 5,11 грн - інфляційні втрати, 4,85 грн - 3 % річних (а.с. 10-11).
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач належними та допустимими доказами довів існування у відповідачів перед КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за період з 01.08.2019 року до 14.05.2024 року у ОСОБА_2 та з 15.05.2024 року до 01.08.2024 року у ОСОБА_1 . Разом з тим, позивачем не враховано положення постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 року № 206 про «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», у відповідності до яких з березня 2022 року до січня 2024 року не підлягає нарахуванню та стягненню інфляційні втрати та 3 % річних.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, апелянт посилалася на неналежне повідомлення відповідача, ОСОБА_1 , про розгляд справи та не отримання нею копій ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви, що позбавило її можливості своєчасно подати відзив на позовну заяву.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 28 серпня 2024 року у даній справі відкрито спрощене позовне провадження.
30.08.2024 року відповідачу, ОСОБА_1 , було направлено за адресою, вказаною у позовній заяві, таадресою зареєстрованого місця проживання ухвалу суду про відкриття спрощеного позовного провадження у справі, а також копію позовної заяви з додатками.
Конверти з вказаними документами повернулися на адресу суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 107-108).
За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення від 17 січня 1970 року у справі «Delcourt v. Belgium» («Делькур проти Бельгії»), заява № 2689/65, пункт 25 та рішення від 11 жовтня 2001 року у справі «Hoffmann v. Germany» («Гофман проти Німеччини»), заява № 34045/96, пункт 65).
ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення від 08 квітня 2010 року у справі «GUREPKA v. UKRAINE (№ 2)» («Гурепка проти України (№ 2)»), заява № 38789/04, § 23).
Також ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення від 13 грудня 2011 року у справі «TRUDOV v. RUSSIA», заява № 43330/09, § 25, 27).
Положеннями ч. 6 ст. 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №752/11896/17, повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи та не свідчить про відмову сторони від одержання повістки.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 січня 2023 року у справі № 591/3717/21.
При цьому, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 18 квітня 2022 року у справі №522/18010/18, обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що розглянувши справу за відсутності належних доказів повідомлення відповідача, ОСОБА_1 , про надходження позовної заяви щодо стягнення заборгованості і про відкриття провадження у справі, розгляд в порядку спрощеного позовного провадження, суд першої інстанції не забезпечив відповідачу можливості обґрунтувати свої заперечення щодо позовної заяви і, таким чином, не взяв до уваги вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.
Отже, рішення суду першої інстанції в оскарженій частині, а саме в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 , підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення.
Перевіряючи доводи скаржника по суті позовних вимог, слід урахувати наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ст. 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.
Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
За правилами ч. 4 ст. 319, ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За правилом ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.
Індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
У постанові Верховного Суду від 18.05.2020 року у справі № 176/456/17 та у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі № 6-2951-цс15 зазначено правовий висновок про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (ст. 77 ЦПК), допустимими (ст. 78 ЦПК), достовірними (ст. 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (ст. 80 ЦПК).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Посилання ОСОБА_1 на здійснення оплати за послуги з утримання будинку та прибудинкової території не спростовують наявності заявленої до стягнення з неї заборгованості. Долучені до апеляційної скарги квитанції стосуються платежів, здійснених ОСОБА_2 , та враховані позивачем при формуванні розрахунку заборгованості. Інші платежі, на які посилається скаржниця, здійснені після ухвалення рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 грудня 2024 року, а тому не спростовують правильності висновку про наявність боргу на час вирішення справи судом першої інстанції.
Доказів сплати саме ОСОБА_1 заборгованості за період з 15.05.2024 року до 01.08.2024 року у розмірі, заявленому позивачем до стягнення, матеріали справи не містять.
За таких обставин колегія суддів, повторно перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, доходить висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 15.05.2024 року до 01.08.2024 року.
Доводи апеляційної скарги про залиття квартири та неналежне утримання даху не спростовують наявності у ОСОБА_1 обов`язку з оплати послуг за спірний період. У межах цієї справи предметом розгляду є вимоги виконавця про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, а не вимоги відповідачки про відшкодування майнової чи моральної шкоди, завданої залиттям квартири.
Матеріали справи не містять належних доказів складення у встановленому законом порядку акта-претензії щодо ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості послуг з утримання будинку та прибудинкової території за спірний період. Самі по собі посилання на незадовільний стан даху та залиття квартири, без належного підтвердження підстав для перерахунку вартості послуг, не звільняють власника квартири від обов`язку оплатити фактично надані послуги.
Судом першої інстанції враховано положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Закону України «Про захист прав споживачів», що у разі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач має право викликати виконавця комунальних послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг та скласти акт-претензію, який підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком).
Доказів того, що відповідачі неодноразово інформували щодо залиття квартири КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», ЖЕД-105, контактний центр міста Києва 1551 або представників поліції матеріали справи не містять.
Крім того, відповідач у встановленому законом порядку не відмовилася від надання послуг позивачем, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б дало підстави для звільнення від їх оплати, відповідачем надано не було.
Вимоги ОСОБА_1 про стягнення з позивача моральної та майнової шкоди, коштів за ненадання комунальних послуг, а також інших сум, наведених в апеляційній скарзі, не були предметом розгляду суду першої інстанції та не заявлялися відповідачкою у встановленому процесуальним законом порядку як зустрічні позовні вимоги. Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Отже, такі вимоги виходять за межі апеляційного перегляду, що не позбавляє відповідачку права звернутися до суду з окремим позовом за наявності для цього правових підстав.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про доведеність позивачем своїх позовних вимог до ОСОБА_1 та наявність підстав для стягнення з неї на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» 1 191,61 грн заборгованості, 5,11 грн інфляційних втрат, 4,85 грн річних.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Ураховуючи те, що наслідком апеляційного перегляду справи стало скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову, витрати скаржника, ОСОБА_1 , по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 грудня 2024 року в частині вирішення позовних вимог Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» (ЄДРПОУ 32375554, адреса: м. Київ, просп. Голосіївський, 17-Б) 1 191,61 грн заборгованості, 5,11 грн інфляційних втрат, 4,85 грн річних та 182,97 грн судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура