Справа № 615/378/26
Провадження № 2/615/351/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2026 року м. Валки

Валківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Логвінова А.О.,
за участю секретаря судового засідання Партоли О.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Валки Харківської області за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу № 615/378/26
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит»
до  ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості,
за участю учасників судового процесу:
представника відповідача    Курилкіна С.І.,

В С Т А Н О В И В:

Стислий зміст (виклад) позовних вимог.

05 березня 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит»(далі по тексту - позивач, ТОВ «ФК Єврокредит») звернулось до Валківського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_1 ), у якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 2-104-867-2-22-Г у розмірі 65 267,29 грн. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 10 січня 2022 року між Акціонерним товариством «Мегабанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2-104-867-2-22-Г про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 30 500,00 грн, строком до 09 січня 2024 року, зі сплатою відсотків у розмірі 5,00 % річних.
Відповідач не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 65 267,29 грн, що складається з: заборгованості за кредитом (в тому числі прострочена) 30 500,00 грн; заборгованості по сплаті відсотків (в тому числі прострочена) 22 222,09 грн; заборгованість по сплаті комісії (в тому числі прострочена) 12 545,20 грн.
03 вересня 2024 року між Акціонерним товариством «Мегабанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Мустанг Фінанс» укладено договір № GL1N426240 про відступлення прав вимоги, за умовами якого банк відступив новому кредитору належні банку, а новий кредитор набув права вимоги банку до дебіторів та/або позичальників та/або фізичних осіб та/або фізичних осіб-підприємців.
Відповідно до витягу з додатку № 1 до договору № GL1N426240 про відступлення прав вимоги, укладеного 03 вересня 2024 року, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Мустанг Фінанс» перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_1 за договором № 2-104-867-2-22-Г.
27 грудня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Мустанг Фінанс» укладено договір № 1/12 про відступлення прав вимоги, за умовами якого первісний кредитор відступає новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора до дебіторів та/або позичальників.
Згідно витягу з додатку № 1 до договору № 1/12 про відступлення прави вимоги, укладеного 27 грудня 2024 року, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» перейшло право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за договором № 2-104-867-2-22-Г.

Стислий зміст (виклад) заяв по суті справи. 

14 квітня 2026 року від представника відповідача – адвоката Курилкіна Сергія Івановича до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволені позову (а.с. 106-116).
В обґрунтування заперечень проти позову, викладених у відзиві, представник відповідача зазначає, що Умови та Правила надання банківських послуг АТ «Мегабанк», згідно з якими банк самостійно може встановлювати та змінювати кредитний ліміт та умови кредитування клієнтів відповідачем не підписувались. Умови та Правила надання банківських послуг АТ Мегабанк», розміщені на сайті АТ «МЕГАБАНК»: www.megabank.ua, а також Витяг з Тарифів обслуговування
кредитних карт не можна вважати складовими частинами укладеного між ним та позивачем кредитного договору. Позовна заява та додатки до неї не містять підтверджень, що саме ці Витяг з
Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодилвся з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. У позовній заяві та додатках до неї відсутнє належне підтвердження того, що Позичальнику була надана уся необхідна інформація відповідно до ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» та ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Кредитним договором № 2-104-867-2-22-Г від 10 січня 2022 року (пункт 2.4.) встановлена процента ставка за користування кредитом 5 % річних. При цьому, Законом України від 22 листопада 2023 року № 3498-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» який набрав чинності 24 грудня 2023 року внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування», зокрема до статті 8, яка визначає порядок визначення реальної річної процентної ставки, денної процентної ставки та загальну вартість кредиту для споживача. Вказаним Законом обмежено максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, який не може перевищувати 1 % (пункт 5 частини 8 Закону України «Про споживче кредитування»). 
Надані Позивачем Довідка та Розрахунок заборгованості за кредитним договором (без номеру та дати), які містить складові заявленої Позивачем заборгованості є узагальненими, не є належним та допустимим доказом у справі і не містять розрахунку заборгованості у розумінні первинного документу відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» і який є підставою для відображення операцій у бухгалтерському обліку. 
При перевірці наданого позивачем розрахунку процентів встановлено, що позивач ці нарахування здійснив в межах строку, який перевищує погоджений договором строк кредитування, а саме до 02.09.2024 включно (договір укладено на строк з 10.01.2022 до 09.01.2024), що не відповідає законодавству України.
Положення кредитного договору № 2-104-867-2-22-Г від 10.01.2022 року щодо встановлення обов`язку позичальника сплатити на користь кредитодавця комісію за надання кредиту не відповідають вимогам законодавства про захист прав споживачів. 
Окрім того, позивачем не було додано до позовної заяви доказу надсилання відповідачу як первісним кредитором так и наступним повідомлення про відступлення права вимоги, як и не надано самого повідомлення.

Аргументи (позиції) учасників справи. 

Представник позивача у судове засідання не з`явився. Подав до суду клопотання, у якому просить розглядати справу за відсутності представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит».
Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. 

Рух справи. 

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 25 березня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 

10 січня 2022 року між Акціонерним товариством «Мегабанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2-104-867-2-22-Г про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (надалі – кредитний договір) (а.с. 10-12).
Розділом 2 кредитного договору передбачено наступне. 
Кредит надається на строк: з 10 січня 2022 року по 09 січня 2024 року включно.
Загальний розмірі кредиту 30 500,00 грн.
Процентна ставка за користування кредитом, що нараховується на суму заборгованості (фіксована), % річних – 5,00.
Розмір комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості, в % від суми кредиту сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця – 1,80.
Процентна ставка за користування кредитом понад строк, вказаний в п. 2.2. договору, % річних – 50 (п. 2.11. кредитного договору).
Процентна ставка за користування кредитом у разі наявності простроченої заборгованості за договором % річних, нараховується на суму простроченої заборгованості, починаючи з першого дня прострочення боргу.
Відповідно до пп. 4.4. кредитного договору, у разі порушення строків сплати ануїтет них платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів, кредитодавець обліковує заборгованість за кредитом в повному обсязі на відповідному рахунку простроченої заборгованості. З цього моменту кредитодавець припиняє нарахування щомісячної комісійної винагороди, процентна ставка за кредитом встановлюється в розмірі, встановленому в п. 2.11. ього договору. 
Кредитний договір підписаний особисто відповідачем. 
Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості, загальна заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 2-104-867-2-22-Г від 10 січня 2022 року, станом на 03 вересня 2024 року становить 65 267,29 грн, що складається з: заборгованості за кредитом (в тому числі прострочена) 30 500,00 грн; заборгованості по сплаті відсотків (в тому числі прострочена) 22 222,09 грн; заборгованість по сплаті комісії (в тому числі прострочена) 12 545,20 грн (а.с. 17).
Згідно розрахунку заборгованості, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 2-104-867-2-22-Г від 10 січня 2022 року, станом на 03 вересня 2024 року становить 65 267,29 грн, що складається з: заборгованості за кредитом (в тому числі прострочена) 30 500,00 грн; заборгованості по сплаті відсотків (в тому числі прострочена) 22 222,09 грн; заборгованість по сплаті комісії (в тому числі прострочена) 12 545,20 грн (а.с. 17).
Із наданого розрахунку заборгованості вбачається, що з 01 серпня 2022 року також нараховувались відсотки за ставкою 50 % річних.
Так само, згідно вказаного розрахунку, відсотки за кредитним договором нараховувались також після 09 січня 2024 року. 
З наданої позивачем виписки по рахунку НОМЕР_1 , що відкритий на ім`я ОСОБА_1 , вбачається, що 10 січня 2022 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 30 500,00 грн (а.с. 18).
03 вересня 2024 року між Акціонерним товариством «Мегабанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Мустанг Фінанс» укладено договір № GL1N426240 про відступлення прав вимоги, за умовами якого банк відступив новому кредитору належні банку, а новий кредитор набув права вимоги банку до дебіторів та/або позичальників та/або фізичних осіб та/або фізичних осіб-підприємців (а.с. 36-38).
Відповідно до витягу з додатку № 1 до договору № GL1N426240 про відступлення прав вимоги, укладеного 03 вересня 2024 року, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Мустанг Фінанс» перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_1 за договором № 2-104-867-2-22-Г (а.с. 39 зворот).
27 грудня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Мустанг Фінанс» укладено договір № 1/12 про відступлення прав вимоги, за умовами якого первісний кредитор відступає новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора до дебіторів та/або позичальників (а.с. 41-42).
Згідно витягу з додатку № 1 до договору № 1/12 про відступлення прави вимоги, укладеного 27 грудня 2024 року, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» перейшло право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за договором № 2-104-867-2-22-Г (а.с. 43 зворот).

Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частинами 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
За змістом положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Частинами 1 -3 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості, загальна заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 2-104-867-2-22-Г від 10 січня 2022 року, станом на 03 вересня 2024 року становить 65 267,29 грн, що складається з: заборгованості за кредитом (в тому числі прострочена) 30 500,00 грн; заборгованості по сплаті відсотків (в тому числі прострочена) 22 222,09 грн; заборгованість по сплаті комісії (в тому числі прострочена) 12 545,20 грн (а.с. 17).
Згідно розрахунку заборгованості, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 2-104-867-2-22-Г від 10 січня 2022 року, станом на 03 вересня 2024 року становить 65 267,29 грн, що складається з: заборгованості за кредитом (в тому числі прострочена) 30 500,00 грн; заборгованості по сплаті відсотків (в тому числі прострочена) 22 222,09 грн; заборгованість по сплаті комісії (в тому числі прострочена) 12 545,20 грн (а.с. 17).
Встановлені судовим розглядом обставини свідчать про те, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо повернення тіла кредиту та сплати відсотків.
При цьому, суд не погоджується із сумою нарахованих відсотків за вказаним договором.
Так, відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини 2 статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини 2 статті 1057 цього Кодексу.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина 2 статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Суд зазначає, що уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Отже, припис абзацу другого частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України.
Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).
Як вбачається з кредитного договору, кредит був наданий до 09 січня 2024 року. 
Так, сторонами кредитного договору у договорі погоджено можливість нарахування процентів за користування кредитом понад строк кредитування, однак ці відсотки, не є відсотками за прострочення виконання грошового зобов`язання.
У пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
З огляду на встановлені вище обставини, враховуючи, що зі спливом строку кредитування припинилося право кредитора нараховувати проценти за договором кредиту, відповідно після 09 січня 2024 року (закінчення строку кредитування) кредитор не мав права нараховувати відповідачу проценти за користування кредитом.
Таким чином, оскільки право кредитора нараховувати проценти за користування кредитом припинилося 09 січня 2024 року, тому нарахування процентів за користування кредитом починаючи з 10 січня 2024 року є безпідставним та не породжує у відповідача обов`язку сплачувати ці кошти.
Інших доказів, які б свідчили, що між сторонами було погоджено сплату відсотків поза межами строку позики на підставі статті 625 ЦК України суду надано не було.
Окрім того, із розрахунку заборгованості (а.с. 34) вбачається, що з 01 серпня 2022 року відсотки за користування кредитом нараховувались за ставкою 50 % річних, що передбачено умовами кредитного договору, а саме п. 4.4. кредитного договору, оскільки відповідачем до цієї дати було внесено в рахунок погашення за кредитним договором загальну суму 1 650,00 грн, що свідчить про те, що відповідачем були порушені строки оплати ануїтетних платежів. 
Разом з цим, згідно вказаного розрахунку, відповідачу також нараховувались відсотки за ставкою 5 % річних, що в свою чергу є безпідставним. 
Приймаючи до уваги встановлені вище обставини, загальний розмір заборгованості за користування кредитом за період з 10 січня 2022 року по 09 січня 2024 року, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 11 012,39 грн. 
Посилання представника позивача на те, що між кредитодавцем та ОСОБА_1 не були погодження умови кредитування, суд до уваги не приймає, оскільки кредитний договір містить необхідні умови, зокрема суму кредиту, строк кредитування, відсоткову ставку тощо.
Кредитний договір підписаний особисто відповідачем.
Доказів того, що кредитний договір був підписаний третьою особою ні відповідачем, ні його представником надано не було.
Так само безпідставними є доводи представника відповідача щодо неправомірного встановлення кредитним договором та, відповідно, нарахування відсотків за ставкою що перевищує максимальний розмір денної процентної ставки.
Так, статтею 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачає обчислення реальної річної процентної ставки, денної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача.
Отже, сторони кредитного договору можуть погодити між собою різні способи обчислення вартості кредиту та відповідно узгодити сплату річних відсотків або денних, що в свою чергу не є тотожнім. 
Між Акціонерним товариством «Мегабанк» та ОСОБА_1 була погоджена саме річна процентна ставка, а тому застосування у даному випадку положень статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» в частині, що визначає максимальний розмір денної процентної ставки, є безпідставним, оскільки такі відсотки не є тотожними та регулюють різні способи обчислення вартості кредиту.
Також суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості не відповідає первинному документу відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» і який є підставою для відображення операцій у бухгалтерському обліку. 
Так, наданий позивачем розрахунок заборгованості містить в тому числі кількість днів прострочення, відсоткову ставку, розмір відсотків, що були нараховані тощо, що узгоджується з наданою позивачем випискою по банківському рахунку відповідача, а тому такий розрахунок заборгованості є належним доказом обставин, які мають значення для вирішення справи.

Що стосується стягнення комісії, суд зазначає наступне.
Відповідно до умов кредитного договору, розмір комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості, в % від суми кредиту сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця – 1,80.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин 1, 2 та 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини 1статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частини 1 та частини 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 461/2857/20.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що: «у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частиною 1 та частиною 2 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частини 1 та частини 2 статті 11, частини 5 статті12 Закону України «Про споживче кредитування».
З матеріалів даної справи слідує, що в даному випадку відсутня необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, банком в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредитної заборгованості, що надаються позичальнику та за які банком встановлена комісія за надання кредиту та обслуговування кредиту.
Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, то положення договору та вимоги про стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частини 1 та частини 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23.
Отже, вимоги про стягнення з відповідача комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 12 545,20 грн задоволенню не підлягають.
Згідно розрахунку заборгованості, відповідачем в рахунок погашення комісії було сплачено 1 179,80 грн (а.с. 34)
Отже, з урахуванням нікчемності умов договору про нарахування та стягнення комісії, сплачений розмір комісії у розмірі 1 179,80 грн підлягає зарахуванню в рахунок заборгованості за тілом кредиту.
Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
З аналізу долучених до матеріалів справи доказів підтверджений факт відступлення права грошової вимоги на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 2-104-867-2-22-Г.
Суд зазначає, що статтею 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Отже, наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним.
При цьому, неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.
З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги, на що посилається представник відповідача, не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора. 
Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема, щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
На час розгляду справи судом відповідач не надав даних, що свідчать про добровільне погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку.
За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 2-104-867-2-22-Г від 10 січня 2022 року у розмірі 40 332,59 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 29 320,20 грн; заборгованості за відсотками 11 012,39 грн. 

Розподіл судових витрат.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
При зверненні до суду з цим позовом позивачем сплачено 2 662,40 грн судового збору за подання позову (позов подано через систему Електронний Суд»), що підтверджується платіжною інструкцією № 5938 від 04 березня 2026 року (а.с. 1).
Приймаючи до уваги, що позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1 645,25 грн (40 332,59 / 65 267,29 х 2 662,40).
Відповідно до ч. 1 статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22).
У вказаних постановах Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
В обґрунтування розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 11 200,00 грн до матеріалів справи надано копії наступних документів: договір про надання правничої допомоги № 1/07 від 01 липня 2025 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» та Адвокатським об`єднанням «Альянс ДЛС» (а.с. 47-50); ордер серії АН № 1414107 від 11 серпня 2025 року на надання адвокатом Журавльовим Станіславом Георгійовичем правничої допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» на підставі договору № 1/07 від 01 липня 2025 року (а.с. 54); акт приймання-передачі послуг з правничої допомоги № 12080627 від 05 січня 2026 року, згідно якого вартість послуг з правничої допомоги щодо боржника ОСОБА_1 складає 11 200,00 грн та включає в себе проведення юридичного та фінансового аналізу та складання, підписання та подання до суду позовної заяви (а.с. 53 зворот). 
У відзиві на позовну заяву представник відповідача посилається на те, що до позовної заяви не надано доказів понесених витрат, відсутні докази оплати витрат на професійну правничу допомогу.
Окрім того, розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним із ціною позову, не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних і не співрозмірні із виконаною роботою, отже їх розмір є необґрунтованим та завищеним.
Посилання представника відповідача на те, що матеріали справи не містять доказів того, що витрати на професійну правничу допомогу фактично понесено, суд до уваги не приймає, оскільки представником позивача підтверджений обсяг наданих послуг і виконаних робіт, а також їх вартість, відповідно підлягають розподілу незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, суд зазначає, що розмір пред`явлених ТОВ «ФК Єврокредит» до відшкодування витрат на надання йому професійної правничої допомоги є завищеним щодо іншої сторони спору.
Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 7 000 грн.
Приймаючи до уваги, що позов підлягає частковому задоволенню, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 325,72 грн (40 332,59 / 65 267,29 х 7 000).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 259, 264-265, 268, 273, 351-352, 354-355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» заборгованість за кредитним договором № 2-104-867-2-22-Г від 10 січня 2022 року у розмірі 40 332 (сорок тисяч триста тридцять дві) грн 59 коп, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 29 320 (двадцять дев`ять тисяч триста двадцять) грн 20 коп; заборгованості за відсотками у розмірі 11 012 (одинадцять тисяч дванадцять) грн 39 коп. 
У задоволенні іншої частини позову – відмовити. 
Стягнути із  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 645 (одна тисяча шістсот сорок п`ять) грн 25 коп та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 325 (чотири тисячі триста двадцять п`ять) грн 72 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.
Позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит», місцезнаходження: м. Дніпро, пров. Ушинського, 1, оф. 105, код ЄДРПОУ: 40932411.
Відповідач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 07 травня 2026 року. 

Суддя             А.О. Логвінов