ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року 

м. Київ

cправа № 914/3174/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.
секретаря судового засідання - Дерлі І.І.
за участю представників сторін:
позивача - не з`явився
відповідача 1 - не з`явився
відповідача 2 - не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сафо"
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 (у складі колегії суддів: Якімець Г.Г. (головуючий), Бонк Т.Б., Кравчук Н.М.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сафо"
до відповідача-1 Християнської євангельської церкви "Гефсиманія"
та до відповідача-2 Львівської міської ради
про встановлення земельного сервітуту,

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст та підстави позовних вимог
1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Сафо" (надалі - Позивач, ТОВ "Сафо", Скаржник) звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Християнської євангельської церкви "Гефсиманія" (наразі - Релігійна організація "Релігійна громада Християнської Євангельської Церкви "Гефсиманія" у м. Львові) (надалі - Відповідач 1, Релігійна організація) та Львівської міської ради (надалі - Відповідач 2, Рада) про встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту на право проїзду та проходу, приєднання до існуючого водопроводу, експлуатації комунікаційних мереж, через земельну ділянку, яка перебуває в постійному користуванні Релігійної організації та розташована за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 65, площею 0,15 га в частині спільного проїзду розміром 0,013 га (кадастровий номер 4610136900:04:004:0038).
1.2. У позовній заяві Позивач посилається на те, що ТОВ "Сафо" на праві приватної власності належить земельна ділянка, розташована за адресою: вул. Антоновича, 140 у м. Львові, яка безпосередньо межує із земельною ділянкою за адресою: вул. Кульпарківська, 65 у м. Львові, що перебуває у постійному користуванні Релігійної організації. 
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, Позивач зазначає, що з метою забезпечення належного здійснення господарської діяльності, зокрема будівництва готелю з додержанням вимог державних будівельних норм, він звернувся до Відповідача 1 із пропозицією про встановлення земельного сервітуту, однак таке звернення залишилося безрезультатним. При цьому Позивач акцентує, що у виданому Відповідачу 1 державному акті на право постійного користування земельною ділянкою від 05.11.2009 серії ЯЯ № 175806 як підставу його видачі зазначено ухвалу 14 сесії 5 скликання Ради від 09.07.2009 № 2816. У пункті 9 додатка до вказаної ухвали, а саме у "Списку релігійних громад і організацій, яким передаються земельні ділянки", міститься вказівка про передачу Відповідачу 1 земельної ділянки за адресою: вул. Кульпарківська, 65 у м. Львові площею 0,15 га, у тому числі 0,013 га - для спільного проїзду. Саме з наведеного Позивач зазначає, що правовий режим тієї частини земельної ділянки, щодо якої виник спір, був безпосередньо визначений її власником - територіальною громадою м. Львова в особі Ради, а відтак зберігає актуальність і на час звернення до суду. 
Окремо Позивач зазначає про відсутність потреби у виготовленні будь-якої додаткової технічної документації щодо меж частини земельної ділянки, яка має використовуватися як сервітут, оскільки відповідні характеристики вже були встановлені під час виготовлення технічної документації на земельну ділянку Відповідача 1, де, за твердженням Позивача, прямо визначено наявність спільного проїзду площею 0,013 га.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 09.08.2021 у справі № 914/3174/20 позов задоволено в повному обсязі. Суд ухвалив встановити постійний безоплатний земельний сервітут на право ТОВ "Сафо" проїзду та проходу, приєднання до існуючого водопроводу, експлуатації комунікаційних мереж через земельну ділянку, яка перебуває в користуванні Відповідача 1 та розташована за адресою: вул. Кульпарківська, 65 у м. Львові, площею 0,15 га, в частині спільного проїзду розміром 0,013 га з таблицею координат кутів та довжин ліній земельної ділянки з правом сервітуту вказаних у ситуаційному плані земельної ділянки за варіантом № 1, запропонованим у висновку судового експерта № 7 від 19.03.2021, із забезпеченням дотримання вимог норм ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування та забудова територій" та розподілив судові витрати.
2.2. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що власник спірної земельної ділянки (Рада) при наданні її у постійне користування Відповідачу 1 ухвалою № 2816 від 09.07.2009 сам визначив правовий режим відповідної земельної ділянки, зазначивши, що земельна ділянка за адресою: вул. Кульпарківська, 65 у м. Львові загальною площею 0,15 га містить обмеження у вигляді 0,013 га для спільного проїзду. На переконання суду, така вказівка свідчить про те, що власником земельної ділянки ще на стадії її відведення було передбачено необхідність забезпечення доступу через відповідну частину ділянки.
Крім того, суд урахував, що кадастровий план, погоджений начальником Львівського міського управління земельних ресурсів 25.09.2007, містить примітку: "обмежене землекористування проїзд площею 0,0130 га, рекомендовано для заключення сервітутної угоди". Так само у висновку Департаменту містобудування Управління архітектури № 5-3537/2401 від 19.11.2007, яким погоджено проект відведення земельної ділянки на вул. Кульпарківській, 65 площею 0,015 га, зазначено про наявність обмежень площею 0,0130 га із забезпеченням через цю частину ділянки доступу суміжним землекористувачам. Наведені документи суд розцінив як такі, що у сукупності підтверджують попередньо визначений характер використання відповідної частини земельної ділянки саме для забезпечення доступу суміжних користувачів.
Суд також установив, що ТОВ "Сафо" є суміжним землекористувачем щодо земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні Релігійної організації. Такий висновок суд пов`язав із даними кадастрового плану, погодженого начальником Львівського міського управління земельних ресурсів від 25.09.2007, а також із відомостями, що вбачаються з плану меж земельної ділянки, Державного акта на право власності № 512985 від 06.12.2006 та Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 175806 від 05.11.2009. Саме з огляду на суміжність землекористування суд дійшов висновку про наявність у Позивача правового інтересу у встановленні відповідного сервітуту.
Вирішальне значення суд надав і висновку судової земельно-технічної експертизи № 7 від 19.03.2021, яким, за висновком суду, підтверджено відсутність іншого способу забезпечити проїзд і прохід до земельної ділянки, яка перебуває у власності ТОВ "Сафо". При цьому суд урахував, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 246204644 від 26.02.2021 земельна ділянка з кадастровим номером 4610136900:04:004:0077 (на якій наявний заїзд на територію земельної ділянки) уже не перебуває у власності ТОВ "Сафо". З наведеного суд зробив висновок, що на момент розгляду спору у Позивача відсутня можливість під`їзду чи проходу до належного йому майна через власну земельну ділянку, а отже, встановлення сервітуту є необхідним для забезпечення належного доступу.
Окремо суд зазначив, що Відповідачем 1 не спростовано й вимоги Позивача щодо встановлення іншого виду земельного сервітуту - права приєднання до існуючого водопроводу та експлуатації комунікаційних мереж. За висновком суду, докази наявності у ТОВ "Сафо" іншої реальної можливості забезпечити відповідні потреби у матеріалах справи відсутні, тоді як такий вид сервітуту визнано необхідним для здійснення Позивачем господарської діяльності, зокрема у зв`язку з будівництвом готелю.
З огляду на наведене в сукупності суд першої інстанції дійшов висновку, що за наявності рішення органу місцевого самоврядування (власника земельної ділянки) про необхідність встановлення земельного сервітуту, яке було викладене ще в ухвалі № 2816 від 09.07.2009, відмови Відповідача 1 у встановленні земельного сервітуту за договором, що вбачається з листа № 25 від 30.11.2018, права та інтереси Позивача повинні бути захищені судом. Водночас, суд урахував відсутність обставин, які б могли свідчити, що встановлення земельного сервітуту відносно земельної ділянки буде надмірно обтяжливим Відповідачів.
Місцевий господарський суд у рішенні також зазначив, що оскільки рішення суду є правовстановлюючим документом, з метою досягнення юридичної визначеності у спірних правовідносинах, забезпечення виконання судового рішення, недопущення порушення прав і інтересів обох сторін по даній справі у майбутньому при виконанні цього рішення, необхідним є визначення межі земельної ділянки з таблицею координат кутів та довжин ліній земельної ділянки з правом сервітуту, вказаних у ситуаційному плані земельної ділянки за варіантом № 1, запропонованим у висновку судового експерта № 7 від 19.03.2021, як найменш обтяжливим для постійного користувача земельної ділянки (Відповідача 1) із зобов`язанням Позивача при здійсненні земельного сервітуту забезпечити дотримання вимог норм ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування та забудова територій".
2.3. Додатковим рішенням Господарського суду Львівської області від 30.08.2021 у справі № 914/3174/20 задоволено заяву ТОВ "Сафо" про розподіл судових витрат, присуджено до стягнення з Відповідачів на користь Позивача по 6 069,91 грн - витрат, понесених на проведення земельно-технічної експертизи та по 7 290,00 грн - витрат на оплату правничої допомоги.
2.4. Додаткове рішення суду мотивоване тим, що заявлені Позивачем витрати на правову допомогу є співмірними зі складністю справи, обсягом наданої адвокатом правової допомоги, що відображена в акті виконаних робіт; такі витрати є обґрунтованими та реальними, фактично понесеними позивачем, не спростованими Відповідачами, відтак, з врахуванням вимог пункту 1 частини другої статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на Відповідачів. Щодо стягнення витрат на проведення земельно-технічної експертизи, суд зазначив, що понесення таких витрат Позивачем підтверджується долученим до матеріалів справи платіжним дорученням № 1359 від 12.03.2021 на суму 12 139,82 грн, яким здійснено оплату послуг Товариством з обмеженою відповідальністю "Судово-експертне бюро України" з проведення земельно-технічної експертизи, яка є необхідною при розгляді даної категорії справ.
2.5. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 рішення Господарського суду Львівської області від 09.08.2021 у справі № 914/3174/20 скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову, а також скасовано додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 30.08.2021 у справі № 914/3174/20 і перерозподілено судові витрати.
2.6. Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що Позивач не звертався до власника земельної ділянки - Ради із заявою про встановлення земельного сервітуту, за умови, що таке звернення, на переконання суду, є необхідною передумовою для задоволення відповідної вимоги у судовому порядку. При цьому матеріали справи, як зазначено в оскаржуваній постанові, не містять доказів ані такого звернення, ані прийняття Радою рішення щодо встановлення Позивачу земельного сервітуту. Так само суд урахував відсутність доказів звернення Позивача до землекористувача - Відповідача 1 із пропозицією про укладення договору про встановлення земельного сервітуту.
Відхиляючи посилання Позивача на наведені у поданій ним документації відомості про існуючі обмеження користування Відповідачем 1 земельною ділянкою площею 0,15 га, які, на думку Позивача, свідчать про наявність підстав для встановлення сервітуту, колегія суддів виходила з того, що саме лише зазначення у відповідній документації про такі обмеження не є тотожним установленню земельного сервітуту як речового права. Водночас наведені у цій документації застереження, за висновком суду, містять лише рекомендацію щодо укладення суміжними землекористувачами відповідної угоди, якої укладено не було, а докази протилежного у матеріалах справи відсутні.
Крім того, за наслідками аналізу матеріалів справи апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність ТОВ "Сафо" обґрунтованості встановлення земельного сервітуту у розумінні земельного законодавства. 
У цьому зв`язку колегія суддів звернула увагу на те, що документація, на яку посилається Позивач, була розроблена у 2007- 2009 роках та стосувалася земель колишнього ВО "Кінескоп", тоді як із позовом про встановлення сервітуту Позивач звернувся лише у грудні 2020 року без обґрунтування неможливості використання належних йому земельної ділянки та/або нерухомого майна без встановлення спірного сервітуту, попри тривале користування ними за його відсутності. За висновком суду апеляційної інстанції, Позивач також не довів належними та допустимими доказами наявності проїзду на земельній ділянці, яка перебуває у постійному користуванні Відповідача 1.
Дослідивши матеріали справи, суд також зазначив, що на момент звернення з цим позовом Позивач як власник земельної ділянки площею 0,0837 га, кадастровий номер 4610136900:04:004:0027, розташованої за адресою: м. Львів, вул. Антоновича, 140, мав власний заїзд на територію, на якій знаходиться належне йому нерухоме майно.
Суд апеляційної інстанції урахував, що, як убачається з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 245079695 від 19.02.2021 та № 246204644 від 26.02.2021, ТОВ "Сафо" вже після звернення до суду з цим позовом 08.12.2020 відчужило частину належної йому земельної ділянки, а саме земельну ділянку площею 0,0065 га, кадастровий номер 4610136900:04:004:0077, розташовану зі сторони вулиці Антоновича (на якій наявний заїзд на територію земельної ділянки), на користь Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛВ Центр" (надалі - ТОВ "ЛВ Центр") за договором купівлі-продажу № 421 від 26.02.2021. Наведену обставину суд розцінив як таку, що свідчить про штучне створення Позивачем передумов для встановлення спірного сервітуту.
Необґрунтованими визнано і доводи ТОВ "Сафо" про необхідність установлення сервітуту для здійснення ним підприємницької діяльності, зокрема для функціонування на відповідній території готелю, оскільки матеріали справи, за висновком суду, не містять належних доказів будівництва такого об`єкта та введення його в експлуатацію. Оцінюючи цю обставину у контексті доведеності наявності потреби у встановленні земельного сервітуту, колегія суддів виходила з того, що такий сервітут не може бути встановлений для задоволення ймовірних потреб у майбутньому, тобто до виникнення об`єктивної потреби у ньому. У цьому ж контексті суд оцінив висновки судових експертиз, визнавши їх неналежним підтвердженням обґрунтованості встановлення спірного земельного сервітуту, оскільки такі висновки були складені на замовлення Позивача вже після звернення до суду з цим позовом. При цьому суд окремо наголосив, що зміст зазначених висновків стосується "майбутньої будівлі готелю ТОВ "Сафо", що, на переконання суду, не може саме по собі свідчити про існування саме на момент звернення з позовом об`єктивної необхідності у встановленні такого сервітуту.
Окремо апеляційний суд звернув увагу й на те, що рішенням місцевого господарського суду було задоволено також позовну вимогу ТОВ "Сафо" про встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту на право приєднання до існуючого водопроводу та експлуатації комунікаційних мереж через земельну ділянку, яка перебуває у користуванні Відповідача 1. Водночас у рішенні суду першої інстанції, за висновком апеляційного суду, взагалі відсутнє належне мотивування щодо підстав задоволення цієї вимоги, тоді як у матеріалах справи відсутні, а Позивачем не надані будь-які докази, які б підтверджували необхідність установлення земельного сервітуту і в цій частині.
За таких установлених обставин, оцінивши подані сторонами докази у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позовних вимог щодо встановлення на користь Позивача постійного безоплатного земельного сервітуту на право проїзду та проходу, приєднання до існуючого водопроводу, а також експлуатації комунікаційних мереж через земельну ділянку, яка перебуває у постійному користуванні Відповідача 1 та розташована за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 65, площею 0,15 га, у частині спільного проїзду розміром 0,013 га, кадастровий номер 4610136900:04:004:0038, а відтак і про необґрунтованість висновку місцевого господарського суду щодо наявності підстав для задоволення таких позовних вимог.
3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
3.1. Не погоджуючись із постановою Західного апеляційного господарського суду від 02.03.2026, ТОВ "Сафо" звернулося із касаційною скаргою, в якій просить постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 у справі № 914/3174/20 скасувати та залишити в силі рішення Господарського суду Львівської області від 09.08.2021 та додаткове рішення від 30.08.2021 у справі № 914/3174/20.
3.2. В обґрунтування касаційної скарги ТОВ "Сафо" посилається:
1) на неправильне застосування судом апеляційної інстанції частини першої статті 401, статті 403 Цивільного кодексу України, частин другої - четвертої статті 98, статей 99, 100 Земельного кодексу України без урахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 911/2701/17, а також у постановах Верховного Суду від 21.02.2024 у справі № 910/6925/22, від 22.01.2025 у справі № 917/267/24 та від 14.05.2025 у справі № 903/753/22.
На переконання Скаржника, за змістом наведеного правового регулювання та сформованої судової практики встановлення земельного сервітуту допускається за наявності об`єктивної потреби у користуванні чужою земельною ділянкою, коли відповідна особа, у тому числі власник нерухомого майна чи землекористувач, не має реальної можливості задовольнити свої потреби іншим способом. У зв`язку з цим ТОВ "Сафо" стверджує, що суд апеляційної інстанції, на відміну від місцевого господарського суду, не надав належної правової оцінки доводам щодо відсутності у Позивача іншої реальної можливості використовувати належну йому земельну ділянку для здійснення господарської діяльності, зокрема у зв`язку з будівництвом готелю, а також не врахував установлених власником спірної земельної ділянки обмежень щодо її використання в частині 0,013 га для спільного проїзду.
У цьому контексті Скаржник посилається на те, що наведені обставини підтверджуються поданими до справи доказами, а саме: ухвалою Ради № 2816 від 09.07.2009, кадастровим планом від 25.09.2007, висновком Департаменту містобудування Управління архітектури № 5-3537/2401 від 19.11.2007, висновком судової земельно-технічної експертизи № 7 від 19.03.2021, а також обставиною відчуження частини належної Позивачу земельної ділянки площею 0,0065 га, кадастровий номер 4610136900:04:004:0077, розташованої зі сторони вулиці Антоновича, на якій наявний заїзд на територію земельної ділянки, на користь ТОВ "ЛВ Центр". Саме сукупність цих обставин, за доводами Скаржника, свідчить про наявність підстав для встановлення спірного сервітуту в судовому порядку;
2) неврахування судом апеляційної інстанції правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 31.08.2021 у справі № 910/13647/19, щодо необхідності повного дослідження обставин справи та надання оцінки усім істотним доводам і доказам сторін, а також ненадання належної правової оцінки обставинам, викладеним у позові, та доказам на їх підтвердження.
Як стверджує Скаржник, поза увагою апеляційного суду залишилися доводи про те, що ухвалою Ради № 2816 від 09.07.2009 для Відповідача 1 було визначено обмеження щодо спільного проїзду; кадастровий план, погоджений начальником Львівського міського управління земельних ресурсів 25.09.2007, містить примітку: "обмежене землекористування проїзд площею 0,0130 га, рекомендовано для заключення сервітутної угоди"; у висновку Департаменту містобудування Управління архітектури № 5-3537/2401 від 19.11.2007 також зазначено про обмеження земельної ділянки площею 0,013 га із забезпеченням доступу до неї суміжним землекористувачам.
Крім того, на переконання ТОВ "Сафо", суд апеляційної інстанції не надав оцінки доводам про те, що Позивач є суміжним землекористувачем щодо земельної ділянки, користувачем якої є Відповідач 1, а також висновкам експертних досліджень, які, за твердженням Скаржника, підтверджують відсутність іншого способу забезпечення проходу та проїзду до належної Позивачу земельної ділянки. Зокрема, Скаржник звертає увагу на висновок судової земельно-технічної експертизи № 7 від 19.03.2021, яким за його позицією, підтверджено відсутність іншого способу забезпечити проїзд і прохід до земельної ділянки, що перебуває у власності Позивача, а також про висновок експертів № 2300-Е від 17.12.2024, згідно з яким влаштування транспортного під`їзду та проходу до земельної ділянки і будівлі Позивача без встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці, яка перебуває в користуванні Відповідача 1, є технічно неможливим.
Окремо Скаржник посилається і на те, що апеляційний суд не врахував доводів про відмову Відповідачів від встановлення земельного сервітуту за домовленістю сторін, що, на думку ТОВ "Сафо", підтверджується як відмовою Відповідача 1, так і процесуальною позицією Відповідачів у цій справі.
3.3. 21.04.2026 від Відповідача 1 надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він зазначає про необґрунтованість її доводів та просить постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 залишити без змін.
4. Розгляд справи Верховним Судом
4.1. Ухвалою Суду від 07.04.2026 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Сафо" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 у справі № 914/3174/20 на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та призначено справу до розгляду.
4.2. 29.04.2026 від ТОВ "Сафо" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що його представник - адвокат Лев Р.В. перебуває у терміновому відрядженні у м. Тернополі.
Розглянувши у судовому засіданні, яке відбулося 29.04.2026, клопотання ТОВ "Сафо" про відкладення судового засідання, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.
Втім Суд ураховує, що явка ТОВ "Сафо" не визнавалася обов`язковою. 
Також ТОВ "Сафо" не конкретизує, які саме процесуальні дії воно має намір вчинити у наступному судовому засіданні (заявлення клопотань, заперечень, пояснень тощо), не обґрунтовує неможливість їх вчинення шляхом подання письмових заяв (пояснень, заперечень) без особистої участі представника в засіданні, а також не доводить, що без відкладення розгляду буде істотно порушено його процесуальні права чи принцип змагальності сторін. 
При цьому негативні наслідки, пов`язані з неналежною організацією представництва, не можуть бути безумовно покладені на суд та інших учасників процесу і не є підставою для зміни встановленого порядку розгляду справи.
Суд також ураховує, що наказ про відрядження адвоката від 28.04.2026 № 4-к видано самим адвокатом Лев Р.В. як директором АБ "Лев".
За таких обставин Суд дійшов висновку, що наведені у клопотанні доводи не свідчать про наявність підстав, визначених процесуальним законом для відкладення розгляду справи, а тому відповідне клопотання ТОВ "Сафо" задоволенню не підлягає.
5. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
5.1. ТОВ "Сафо" станом на момент позову було власником земельної ділянки площею 0,0837 га, за кадастровим номером 4610136900:04:004:0027, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Антоновича, 140, з цільовим призначенням - для обслуговування кафе-бару, складських та офісних приміщень, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку № 512985 від 06.12.2006.
5.2. Поряд з тим, за результатами розгляду звернення Релігійної організації та ухвали Ради № 539 від 25.01.2007, висновком Управління архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради № 5-3537/2401 від 19.11.2007 про наявність містобудівельних обмежень щодо користування земельною ділянкою, погоджено проект відведення земельної ділянки на вул. Кульпарківській, 65 площею 0,015 га на умовах оренди терміном на 25 років, в тому числі з обмеженнями площею 0,0130 га із забезпеченням через неї доступ суміжним землекористувачам, для обслуговування церкви. Обмеження щодо суміжних землекористувачів: використання території повинно здійснюватися з врахуванням меж ділянок і забудови на суміжних ділянках з дотриманням нормативних вимог.
5.3. Відповідно до Кадастрового плану, погодженого начальником Львівського міського управління земельних ресурсів 25.09.2007, земельна ділянка площею 0,15 га містить примітку: "обмежене землекористування проїзд площею 0,0130 га; рекомендовано для заключення сервітутної угоди".
5.4. Ухвалою Ради № 2816 від 09.07.2009 "Про користування релігійними громадами і релігійними організаціями земельними ділянками" передано релігійним громадам і організаціям у постійне користування земельні ділянки згідно з додатком (Список релігійних громад і організацій, яким передаються земельні ділянки", серед якого під № 9 - Відповідач 1, якому передано земельну ділянку за адресою: вул. Кульпарківська, 65 у м. Львові для обслуговування церкви, загальною площею 0,15 га (у тому числі 0,013 га для спільного проїзду).
5.5. 05.11.2009 Релігійній організації видано Державний акт серії ЯЯ № 175806 на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,1500 га по вул. Кульпарківська, 65 у м. Львові.
5.6. Листом за вих.№ 25 від 30.11.2018, Релігійна організація повідомила, що надання проїзду автотранспортом або пішого проходу по території Відповідач 1 є неможливим, оскільки територія та будинок храму знаходяться в процесі будівництва та реконструкції, а вказана ТОВ "Сафо" територія є частиною території церкви і частиною Генерального архітектурного плану реконструкції храму та благоустрою прилеглої території; на спірній території відсутні будь-які проїзди чи проходи.
5.7. У грудні 2020 року ТОВ "Сафо" звернулося до суду з цим позовом до Відповідачів про встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту на право проїзду та проходу, приєднання до існуючого водопроводу, експлуатації комунікаційних мереж, через земельну ділянку, яка перебуває в постійному користуванні Відповідача 1 та розташована за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 65, площею 0,15 га в частині спільного проїзду розміром 0,013 га (кадастровий номер 4610136900:04:004:0038). Позов обґрунтовано необхідністю встановлення сервітуту для використання земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна та для ведення господарської діяльності ТОВ "Сафо".
5.8. Також ТОВ "Сафо" після звернення до суду з цим позовом (08.12.2020) відчужило частину земельної ділянки площею 0,0065 га, кадастровий номер 4610136900:04:004:0077, яка розташована зі сторони вулиці Антоновича, ТОВ "ЛВ Центр" на підставі договору купівлі-продажу № 421 від 26.02.2021.
5.9. За заявою ТОВ "Сафо" було проведено судову земельно-технічну експертизу, висновок № 7 від 19.03.2021 якої долучено Позивачем до матеріалів справи. 
5.10. Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи № 7 від 19.03.2021, за результатами вивчення та аналізу документів наданих на дослідження, аналізу ситуаційного плану земельної ділянки, виготовленого за результатами топографо- геодезичного знімання території, проведеного візуального натурного обстеження нежитлової будівлі та земельної ділянки кадастровий номер 4610136900:04:004:0076 за адресою: м. Львів, вул. Антоновича, 140, встановлено, що технічна можливість влаштування під`їзду до всіх входів майбутньої будівлі готелю ТОВ "САФО" (адреса: м. Львів, вул. В. Антоновича. 140), як це передбачено вимогами п.5.5. ДБН [3.2.2-20:2008 "Будинки і споруди. Готелі" (із змінами) та н. 15.3.1 ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування та забудова територій" без встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці, яка перебуває в користуванні Християнської Євангельської церкви "Гефсиманія" та розташована за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 65 (кадастровий номер 4610136900:04:004:0038) відсутня.
У пункті 2 висновку вказаного експертного дослідження зазначено, що співставленням результатів проведеного дослідження проектної документації, експертного звіту щодо розгляду даної проектної документації, результатів візуального натурного обстеження нежитлової будівлі та земельної ділянки кадастровий номер 4610136900:04:004:0076 за адресою: м. Львів, вул. Антоновича, 140 із вимогами законодавства в галузі будівництва, а саме п.5.5. ДБН В.2.2-20:2008 "Будинки і споруди. Готелі" (із змінами), п. 15.3.1 ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування та забудова територій", встановлено, що є необхідність встановлення земельного сервітуту для під`їзду до будівлі Товариства з обмеженою відповідальністю "САФО", яка розташована за адресою: м. Львів, вул. В.Антоновича, 140 через земельну ділянку (кадастровий номер 4610136900:04:004:0038), яка перебуває в користуванні Відповідач 1 зі сторони вулиці Антоновича або зі сторони вулиці Героїв УПА.
На розгляд суду запропоновано два технічно можливі варіанти встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці к.н. 4610136900:04:004:0038 за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 65.
5.11. Також на стадії апеляційного перегляду було проведено судову земельно-технічну експертизу Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз. За наслідками проведення відповідної експертизи Львівським науково-дослідним інституту судових експертиз надано висновок експертів № 2300-Е від 17.12.2024.
6. Позиція Верховного Суду
6.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ТОВ "Сафо" не підлягає задоволенню з таких підстав.
6.2. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
6.3. Предметом позову у цій справі є встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту, що охоплює право проїзду та проходу, приєднання до існуючого водопроводу, а також експлуатації комунікаційних мереж через земельну ділянку, яка перебуває у постійному користуванні Релігійної організації відповідно до статей 401, 403 Цивільного кодексу України, статей 98, 99, 100 Земельного кодексу України. 
Підставою заявлених вимог Позивач визначає те, що він є суміжним землекористувачем відповідної земельної ділянки, однак позбавлений можливості її належного використання для забезпечення здійснення господарської діяльності, зокрема для будівництва готелю з додержанням вимог державних будівельних норм. При цьому Позивач посилається також на те, що Радою при визначенні правового режиму спірної земельної ділянки було встановлено обмеження для Релігійної організації щодо частини земельної ділянки площею 0,013 га для спільного проїзду, що, на переконання Позивача, має істотне значення для вирішення спору щодо наявності підстав для встановлення заявленого сервітуту.
6.4. За наслідками розгляду цього спору суди попередніх інстанцій дійшли протилежних висновків щодо наявності передбачених статтями 401, 403 Цивільного кодексу України та статтями 98, 99, 100 Земельного кодексу України підстав для задоволення позову.
Так, суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, виходив із доведеності того, що Радою було встановлено обмеження щодо спільного користування частиною земельної ділянки площею 0,013 га для спільного проїзду, а також із підтвердження обставинами справи реальної відсутності у Позивача можливості належного використання своєї земельної ділянки для забезпечення здійснення господарської діяльності, зокрема для будівництва готелю з додержанням вимог державних будівельних норм.
Натомість суд апеляційної інстанції, повторно оцінивши відповідні докази, дійшов протилежного висновку, виходячи з того, що рішення Ради № 2816 від 09.07.2009 не містить прямого застереження щодо встановлення відповідного обмеження, Позивачем не дотримано процедури звернення з вимогою про встановлення сервітуту, а надані ним докази станом на момент звернення до суду не підтверджують неможливості використання ним земельної ділянки. При цьому суд апеляційної інстанції урахував, що на момент подання позову існував окремий заїзд до земельної ділянки Позивача, який забезпечував можливість використання ним земельної ділянки, а також із відсутності доказів існування збудованого готелю. Так само суд апеляційної інстанції визнав такими, що не підлягають урахуванню, докази, зокрема висновки експертів, в яких міститься інформація про неможливість використання земельної ділянки у зв`язку з відчуженням частини іншої земельної ділянки, через яку здійснювався відповідний заїзд, іншій юридичній особі вже після відкриття провадження у справі. З огляду на це апеляційний господарський суд дійшов висновку, що такі обставини не можуть розглядатися як порушення прав Позивача на момент подання позову, а відтак бути підставою для задоволення позову.
6.5. Виходячи з мотивів рішень, ухвалених судами попередніх інстанцій, та доводів касаційної скарги, предметом касаційного дослідження у цій справі є правильність застосування судом апеляційної інстанції статей 401, 403 Цивільного кодексу України та статей 98, 99, 100 Земельного кодексу України при вирішенні питання про наявність або відсутність правових підстав для встановлення на користь Позивача постійного безоплатного земельного сервітуту.
Зокрема, у цій справі належить з`ясувати, чи свідчать установлені судами обставини про об`єктивну необхідність встановлення такого сервітуту для використання Позивачем належної йому земельної ділянки у розумінні підходів, сформованих у практиці Верховного Суду; чи було дотримано передбачений законом порядок звернення з вимогою про встановлення сервітуту; чи підлягала обов`язковому врахуванню ухвала Ради № 2816 від 09.07.2009, як обставина, що має істотне значення для правильного вирішення цього спору; чи правомірно суд апеляційної інстанції відхилив висновки судових експертиз, поданих Позивачем на підтвердження неможливості належного використання земельної ділянки без встановлення сервітуту; а також чи надав суд повну та належну правову оцінку всім доводам і доказам сторін, що входили до предмета доказування у цій справі.
6.6. З приводу наведеного Суд зазначає таке.
6.7. У статті 401 Цивільного кодексу України закріплено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
6.8. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки (частини перша-друга статті 402 Цивільного кодексу України).
6.9. Частиною третьою статті 402 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
6.10. Особливості та порядок встановлення земельного сервітуту визначено Земельним кодексом України.
6.11. Так, згідно зі статтею 98 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).
Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.
Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем, не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу.
Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.
Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
6.12. Відповідно до частини першої статті 99 Земельного кодексу України, власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді;б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.
6.13. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки (частини перша-друга статті 100 Земельного кодексу України).
6.14. У постанові Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 918/303/21 зазначено, що правова природа сервітуту передбачає, що однією з умов його встановлення є неможливість власника майна задовольняти власні потреби без встановлення користування чужим майном. При цьому, Верховним Судом висловлювалась позиція про те, що обов`язковою умовою для встановлення сервітуту є вжиття особою (позивачем), яка вимагає такого встановлення заходів щодо встановлення сервітуту в добровільному порядку (постанова Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 918/370/17), а якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 925/603/18).
6.15. Отже, при вирішенні питання наявності чи відсутності підстав для встановлення сервітуту (у тому числі земельного) за рішенням суду обов`язковому дослідженню підлягає можливість нормального використання позивачем своєї власності без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, а також можливість задоволення його потреб яким-небудь іншим способом.
Подібний правовий підхід застосовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 911/2701/17, у постановах Верховного Суду від 21.02.2024 у справі № 910/6925/22, від 14.05.2025 у справі № 903/753/22, на які посилаються Скаржник.
6.16. Верховний Суд у постанові від 22.01.2025 у справі № 917/267/24, на яку також звертає увагу Скаржник, наголосив, що вирішуючи спір про встановлення земельного сервітуту, суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання. Умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.
6.17. У постановах Верховного Суду від 12.06.2019 № 487/4106/14-ц, від 14.08.2019 № 653/2704/16-ц, від 09.10.2019 № 1512/3008/2012, зроблено висновок, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки. Умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови.
6.18. Окрім цього, Верховний Суд у постановах від 05.11.2024 у справі № 923/898/21, від 19.11.2025 у cправі № 902/1257/24, від 19.03.2026 у cправі № 910/26475/14 (910/6063/24), аналізуючи підставність вимоги про встановлення земельного сервітуту у судовому порядку, наголосив, що передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди між сторонами. Якщо до звернення до суду не вчинялися дії щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду.
6.19. Відтак обов`язковими передумовами для встановлення сервітуту повинні бути:
- звернення зацікавленої особи до власника земельної ділянки з пропозицією щодо встановлення сервітуту на умовах, що є ідентичними в подальшому заявленими у позові;
- наявність обставин, що унеможливлюють користування майном позивача у спосіб інший, ніж через встановлення сервітуту. 
Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.01.2022 у справі № 663/917/17, від 19.01.2022 у справі № 363/620/19 та від 12.04.2022 у справі № 306/612/20, від 19.11.2025 у cправі № 902/1257/24.
6.20. Поряд з цим Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено у статті 16 Цивільного кодексу України. Такий перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).
6.21. Отже, стаття 16 Цивільного кодексу України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Під захистом цивільних прав розуміють передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Вирішуючи спір, суд повинен дати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент його звернення до суду. При цьому право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.
Вказана позиція є сталою та відображена у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 17.07.2024 у cправі № 912/1665/22, від 23.10.2024 у cправі № 924/1351/20 (924/926/23), від 22.07.2025 у cправі № 914/1132/23, від 03.02.2026 у cправі № 907/983/21, від 24.02.2026 у cправі № 904/52/23 та ін.
6.22. Тобто у відповідному спорі оцінка доведеності Позивачем передбачених законодавством передумов для встановлення сервітуту має бути здійснена судом з урахуванням наведених ним доводів та поданих доказів станом на момент звернення ТОВ "Сафо" до суду з відповідними вимогами. Саме станом на відповідний момент підлягає з`ясуванню, чи існували обставини, які об`єктивно зумовлювали необхідність установлення сервітуту як єдиного можливого способу забезпечення належного користування Позивачем своїм майном, а також чи мало місце порушення його права або охоронюваного законом інтересу, що потребувало судового захисту саме в такий спосіб.
Тому у такому спорі подальша зміна фактичних обставин після пред`явлення позову не може розглядатися як самостійна підстава для задоволення позову в межах цієї справи.
6.23. За встановлених судами попередніх інстанцій обставин ТОВ "Сафо" станом на момент звернення до суду не зверталося саме до власника спірної земельної ділянки - Ради із пропозицією про його встановлення на умовах, тотожних тим, які згодом були заявлені у позові. За таких обставин, суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував недотримання Позивачем однієї з необхідних передумов для встановлення сервітуту, що саме по собі має істотне значення для правильного вирішення цього спору.
6.24. Щодо доводів Скаржника про те, що суд апеляційної інстанції не врахував наведені ним підстави та подані докази на підтвердження обставин, які, на його думку, унеможливлюють користування належним йому майном у спосіб інший, ніж через встановлення сервітуту, а відтак свідчать про обґрунтованість заявлених позовних вимог, Суд зазначає таке.
6.25. Обґрунтовуючи наявність підстав для встановлення земельного сервітуту, Позивач посилався, зокрема, на ту обставину, що він є суміжним землекористувачем, на рішення Ради № 2816 від 09.07.2009, на висновок Департаменту містобудування Управління архітектури № 5-3537/2401 від 19.11.2007, а також на висновок судової земельно-технічної експертизи № 7 від 19.03.2021, яким за його позицією, підтверджено відсутність іншого способу забезпечити проїзд і прохід до земельної ділянки, що перебуває у власності Позивача, а також про висновок експертів № 2300-Е від 17.12.2024, згідно з яким влаштування транспортного під`їзду та проходу до земельної ділянки і будівлі Позивача без встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці, яка перебуває в користуванні Відповідача 1, є технічно неможливим.
6.26. Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
6.27. Згідно з частинами першою та третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
6.28. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
6.29. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
6.30. За наслідками апеляційного перегляду Західний апеляційний господарський суд врахував ту обставину, що Позивач є суміжним землекористувачем Релігійної організації. Водночас сама по собі суміжність землекористування, без установлення інших передбачених законом обставин, не є достатньою підставою для висновку про необхідність установлення земельного сервітуту.
6.31. Також колегія суддів апеляційного суду надала оцінку посиланням Позивача на ухвалу Ради № 2816 від 09.07.2009 та висновок Департаменту містобудування Управління архітектури № 5-3537/2401 від 19.11.2007 і, дослідивши їх зміст, дійшла висновку, що вони не містять вказівки на обов`язковість установлення земельного сервітуту, а лише відображають рекомендації щодо можливості врегулювання відповідних відносин між суміжними землекористувачами шляхом укладення угоди. 
Отже, за оцінкою суду апеляційної інстанції, зміст наведених документів не підтверджує наявності обов`язку щодо встановлення земельного сервітуту, а свідчить лише про їх рекомендаційний характер, за умови доведеності підставності його встановлення.
6.32. З урахуванням наданої судом апеляційної інстанції оцінки, зміст ухвали Ради № 2816 від 09.07.2009 та висновку Департаменту містобудування Управління архітектури № 5-3537/2401 від 19.11.2007 не підтверджує існування передбаченого законом чи встановленого уповноваженим органом обов`язку щодо встановлення земельного сервітуту, а свідчить лише про рекомендаційний характер викладених у них положень щодо можливого врегулювання відносин між суміжними землекористувачами. 
Колегія суддів зазначає, що Позивач у касаційній скарзі не конкретизує, які саме частини змісту оскаржуваного рішення Ради та висновків Департаменту містобудування, Управління архітектури не були предметом належної оцінки суду апеляційної інстанції, а також не доводить, у чому саме полягає неправильне або неналежне тлумачення судом їх змісту з огляду на загальні вимоги законодавства.
6.33. Також суд апеляційної інстанції урахував, що документація, на яку посилається Позивач, була розроблена у 2007-2009 роках та стосувалася земель колишнього ВО "Кінескоп", в той час, як за встановленням сервітуту Позивач звернувся до суду лише в грудні 2020 року, при цьому, не обґрунтовуючи неможливість використання ним належних йому земельної ділянки та/або нерухомого майна, з огляду на користування такими протягом тривалого часу і без встановлення спірного сервітуту
6.34. Наведені у касаційній скарзі доводи у цій частині фактично зводяться до незгоди з наданою судом апеляційної інстанції оцінкою доказів та встановленими на її підставі висновками щодо їх доказового значення для вирішення цього спору. Однак відповідно до частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
6.35. У такий спосіб, Суд погоджується з позицією Західного апеляційного господарського суду, що самі лише посилання Позивача на існування ухвали Ради № 2816 від 09.07.2009 та висновку Департаменту містобудування Управління архітектури № 5-3537/2401 від 19.11.2007 не є достатньою правовою та доказовою підставою для задоволення позову, оскільки не доводять ані обов`язковості встановлення сервітуту, ані наявності такого порушення прав Позивача, яке підлягає судовому захисту саме у спосіб установлення земельного сервітуту.
6.36. Досліджуючи питання наявності обставин, які унеможливлювали користування майном Позивача в інший спосіб, ніж шляхом установлення земельного сервітуту, суд апеляційної інстанції також установив, що на момент звернення до суду з цим позовом ТОВ "Сафо", як власник земельної ділянки площею 0,0837 га, кадастровий номер 4610136900:04:004:0027, розташованої за адресою: м. Львів, вул. Антоновича, 140, мав фактичний заїзд на територію, на якій знаходиться належне йому нерухоме майно. Лише після звернення з цим позовом, а саме після 08.12.2020, ТОВ "Сафо" відчужило частину належної йому земельної ділянки площею 0,0065 га, кадастровий номер 4610136900:04:004:0077, яка розташована зі сторони вул. Антоновича, на якій знаходився заїзд на територію відповідної земельної ділянки, на користь ТОВ "ЛВ Центр" за договором купівлі-продажу № 421 від 26.02.2021.
6.37. За встановлених у справі обставин суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що на момент звернення до суду Позивач не був позбавлений об`єктивної можливості заїзду до належної йому земельної ділянки. Натомість відсутність такого заїзду виникла вже після подання позову та відкриття провадження у справі, внаслідок подальшого відчуження Позивачем частини земельної ділянки, на якій цей заїзд фактично розташовувався. Отже, обставини, на які Позивач посилається як на підставу для судового захисту, не існували на час звернення до суду, що є юридично значущим для вирішення спору про наявність чи відсутність підстав для встановлення сервітуту.
6.38. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
6.39. При цьому суд апеляційної інстанції надав оцінку добросовісності Позивача з урахуванням установлених обставин справи, а саме відчуження ним частини належної йому земельної ділянки площею 0,0065 га, кадастровий номер 4610136900:04:004:0077, розташованої з боку вул. Антоновича, на якій знаходився заїзд на відповідну земельну ділянку, на користь ТОВ "ЛВ Центр" за договором купівлі-продажу від 26.02.2021 № 421.
За оцінкою суду апеляційної інстанції, наведені дії Позивача свідчать про штучне створення передумов для встановлення сервітуту.
У такий спосіб Позивач, маючи реальну можливість доступу до належної йому земельної ділянки, внаслідок власного розпорядження частиною цієї ділянки фактично створив ситуацію, за якою наслідки такого розпорядження він прагне покласти на іншого землекористувача шляхом встановлення сервітутного обтяження його майна.
6.40. У зв`язку з наведеним суд апеляційної інстанції обґрунтовано не врахував висновки судових експертиз № 7 від 19.03.2021 та № 2300-Е від 17.12.2024 як належні докази на підтвердження заявлених позовних вимог, оскільки, як установив суд, зазначені експертні дослідження були проведені вже після відчуження Позивачем частини земельної ділянки, на якій розташовувався заїзд до належного йому майна. За таких обставин ці висновки відображають фактичний стан об`єкта не на той момент, який має юридичне значення для правильного вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для судового захисту, а відтак не можуть підтверджувати існування відповідного порушення права саме на час звернення до суду. Також суд апеляційної інстанції встановив, що саме Позивач своїми діями з відчуження частини земельної ділянки створив передумови для звернення з цим позовом.
6.41. Оцінюючи доводи Позивача про необхідність установлення сервітуту саме з метою здійснення належної підприємницької діяльності, зокрема для функціонування готелю на відповідній території, суд також урахував, що матеріали справи не містять належних доказів будівництва такого об`єкта та введення його в експлуатацію у встановленому законом порядку. 
За таких обставин посилання Позивача на потребу в установленні сервітуту для забезпечення діяльності об`єкта, існування якого як завершеного та введеного в експлуатацію нерухомого майна не підтверджено, саме по собі не може бути достатньою підставою для задоволення позову.
6.42. При цьому суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що земельний сервітут за своєю правовою природою встановлюється для забезпечення наявної, реальної та доведеної потреби у користуванні чужою земельною ділянкою, а не для задоволення ймовірних потреб, які можуть виникнути у майбутньому. Тому відсутність підтвердження того, що на момент звернення до суду така потреба вже існувала, виключала наявність підстав для застосування цього способу захисту.
6.43. Водночас суд апеляційної інстанції встановив, що Позивач не довів належними та допустимими доказами наявності проїзду на земельній ділянці, яка перебуває у постійному користуванні Відповідача 1, а отже, не підтвердив існування фактичних передумов для встановлення спірного земельного сервітуту саме у заявленому ним обсязі.
6.44. Окрім зазначеного, Західний апеляційний господарський суд також указав на недоведеність Позивачем наявності підстав для встановлення земельного сервітуту в частині надання права приєднання до існуючого водопроводу та права експлуатації комунікаційних мереж. Суд виходив із того, що самі лише посилання на потребу у забезпеченні водопостачання та користуванні відповідними мережами, за відсутності належного обґрунтування їх фактичної необхідності саме у запропонованому Позивачем обсязі та саме шляхом встановлення сервітуту щодо спірної земельної ділянки, не є достатніми для задоволення таких вимог.
6.45. Наведене свідчить, що суд апеляційної інстанції надав оцінку всім істотним доводам сторін та поданим у справі доказам, дотримавшись правової позиції Верховного Суду щодо належного та повного дослідження обставин справи й надання оцінки доводам учасників справи та доказам на їх підтвердження, викладеної у постанові від 31.08.2021 у справі № 910/13647/19, на яку звертає увагу Позивач.
6.46. З огляду на наведене, за встановлених судом апеляційної інстанції та оцінених обставин справи вбачається, що Позивач станом на момент подання позову не довів ані звернення до власника з пропозицією про встановлення сервітуту на умовах, тотожних тим, що були згодом заявлені у позові, ані наявності обставин, які об`єктивно унеможливлювали користування належним йому майном у спосіб інший, ніж через встановлення земельного сервітуту. За відсутності доказів на підтвердження таких передумов правові підстави для задоволення позову у розумінні статей 401, 403 Цивільного кодексу України та статей 98, 99, 100 Земельного кодексу України відсутні.
6.47. Ураховуючи наведене, Суд зазначає, що місцевий господарський суд під час розгляду цієї справи помилково не врахував, що оцінка обґрунтованості заявленого позову в розумінні статей 401, 403 Цивільного кодексу України та статей 98, 99, 100 Земельного кодексу України мала здійснюватися виходячи з обставин, які існували саме на момент звернення до суду. У зв`язку з чим суд першої інстанції помилково врахував як істотну для вирішення спору обставину відчуження частини земельної ділянки, на якій розташовувався заїзд до території земельної ділянки Позивача, незважаючи на те, що така обставина виникла лише після подання позову та відкриття провадження у справі, а також поклав в основу висновків докази, що відображали фактичний стан земельної ділянки вже після такого відчуження, оцінивши їх у сукупності з іншими матеріалами справи.
Водночас зазначена помилка була усунута судом апеляційної інстанції, оскільки колегія суддів оцінювала наведені обставини спору та подані докази з огляду на те, чи стосуються вони фактичного стану земельної ділянки та можливості доступу до неї саме на момент звернення з таким позовом до суду в контексті наведених Позивачем підстав позову. Переглядаючи справу, апеляційний господарський суд у повному обсязі проаналізував наведені Позивачем доводи щодо наявності підстав для задоволення позову та надав повну оцінку доказам, поданим на їх підтвердження. За результатами такого перегляду суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки станом на момент його подання Позивач не довів ані звернення до власника чи землекористувача відповідної земельної ділянки з пропозицією про встановлення сервітуту на умовах, тотожних тим, що були згодом заявлені у позові, ані наявності обставин, які унеможливлювали користування належним йому майном у спосіб інший, ніж через встановлення сервітуту.
За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції про недоведеність передбачених законом підстав для встановлення земельного сервітуту є обґрунтованим і таким, що відповідає усталеним підходам Верховного Суду до застосування положень статей 401, 403 Цивільного кодексу України та статей 98, 99, 100 Земельного кодексу України у відповідній категорії спору. 
Натомість доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з наданою Західним апеляційним господарським судом правовою оцінкою встановлених обставин справи та досліджених доказів, а отже, спрямовані на їх переоцінку та на вирішення спору по суті в інший спосіб, ніж це зробив суд апеляційної інстанції, що виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції.
6.48. Вказане підтверджує необґрунтованість аргументів касаційної скарги, заявлених в порядку пунктів 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
7. Висновки Верховного Суду
7.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
7.2. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
7.3. Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Частина друга цієї ж статті забороняє скасовувати правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
7.4. Оскільки наведені Скаржником підстави касаційного оскарження не підтвердилися під час касаційного провадження, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення у справі - залишенню в силі.
8. Розподіл судових витрат
8.1. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Скаржника.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сафо" залишити без задоволення.
2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 у справі № 914/3174/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко