Справа № 302/609/26 
Провадження № 2/302/411/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2026 селище Міжгір`я Закарпатської області

Міжгірський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючого судді – Пухальського С. В.,
за участю секретаря судового засідання – Митряка І. П.,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на спадкове майно за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на спадкове майно за заповітом.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба позивача по батьківській лінії – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За твердженням позивача, за життя, 18 вересня 2009 року, ОСОБА_2 склала заповіт, відповідно до якого заповіла своєму внуку – ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними будовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку та все інше майно, яке належатиме їй на день смерті.
Позивач зазначає, що до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_2 входить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (далі – спадковий будинок), який був побудований у 1972 році. При цьому свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок органом місцевого самоврядування не видавалося.
Як зазначає позивач, на день смерті спадкодавець постійно проживала у спадковому будинку, а разом із нею за цією адресою проживали та були зареєстровані позивач, його дружина та дочка. Інші особи за вказаною адресою не проживали.
Позивач вказує, що він є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 , а спадкоємці, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, відсутні.
Разом з тим, як зазначено у позовній заяві, державний нотаріус Міжгірської державної нотаріальної контори постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадковий будинок у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно та відсутністю відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про зареєстроване право власності щодо нього. У зв`язку з цим нотаріусом рекомендовано звернутися до суду.
У зв`язку з неможливістю оформлення спадкових прав у позасудовому порядку позивач просить визнати за ним, як за спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 , право власності на спадковий будинок.
Ухвалою суду від 13 травня 2026 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Позивач подав до суду заяву, у якій просив здійснювати розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
Від Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області надійшла письмова заява з проханням розглянути справу без участі їх представника. У заяві зазначено, що відповідач не заперечує проти задоволення позову.
З огляду на неявку учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалося.
Дослідивши письмові матеріали справи, надані докази та оцінивши їх у сукупності відповідно до вимог статей 76-81, 89 ЦПК України, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частини третьої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба позивача по батьківській лінії – ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 10).
Родинні відносини між позивачем ОСОБА_1 та померлою ОСОБА_2 підтверджуються свідоцтвом про народження позивача серії НОМЕР_2 та свідоцтвом про народження батька позивача – ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 (а.с. 12).
За життя, 18 вересня 2009 року, ОСОБА_2 склала заповіт, відповідно до якого заповіла своєму внуку – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , житловий будинок з надвірними будовами, розташований у АДРЕСА_1 , земельну ділянку та все інше майно, яке належатиме їй на день смерті та на яке вона матиме право за законом. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Гримут О. І. та зареєстрований у реєстрі за № 969 (а.с. 13).
Заповіт ОСОБА_2 не змінювався та не скасовувався, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 85061366 від 29 квітня 2026 року (а.с. 14).
До складу спадкового майна після смерті ОСОБА_2 входить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (далі – спадковий будинок), який, згідно з наявними матеріалами справи, побудований у 1972 році. При цьому свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок органом місцевого самоврядування не видавалося (а.с. 19).
Судом також установлено, що на день смерті ОСОБА_2 постійно проживала у спадковому будинку. Разом із нею за вказаною адресою проживали та були зареєстровані: ОСОБА_1 – онук померлої, ОСОБА_4 – дружина онука, а також ОСОБА_5 – правнучка померлої. Інші особи за вказаною адресою не проживали, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області № 16-08/470 від 23 червня 2025 року (а.с. 18).
Державний нотаріус Міжгірської державної нотаріальної контори постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадковий будинок у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно та відсутністю відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо зареєстрованого права власності на нього. У вказаній постанові нотаріусом також зазначено, що із заявами про прийняття спадщини чи відмову від її прийняття, крім позивача, ніхто не звертався. У зв`язку з цим позивачу було рекомендовано звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно (а.с. 17).
Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
Відповідно до технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого 06 травня 2025 року ФОП ОСОБА_6 на замовлення позивача, спадковий будинок є одноповерховим житловим будинком, загальною площею 132,40 кв.м., з яких житлова площа становить 60,95 кв.м., а допоміжна – 59,03 кв.м. Будинок складається з чотирьох житлових кімнат, кухні, двох коридорів та котельні. Біля будинку також розташовані господарські споруди – сарай та вбиральня (а.с. 20-25).
Згідно зі статтею 1216 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею та незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності становлять права володіння, користування та розпорядження майном. При цьому місце проживання власника чи місцезнаходження майна не впливають на зміст права власності (стаття 317 ЦК України).
Частинами першою та другою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, а позбавлення права власності чи обмеження у його здійсненні допускається лише у випадках і порядку, визначених законом.
Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом.
Згідно з частинами першою та другою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який посвідчує право власності.
Матеріалами справи підтверджено, що спадковий будинок був побудований у 1972 році та належав ОСОБА_2 , яка проживала у ньому до дня своєї смерті.
Після смерті ОСОБА_2 спадщину за заповітом прийняв її внук – ОСОБА_1 , який у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та прийняв спадщину у передбаченому законом порядку.
Разом із тим, постановою державного нотаріуса позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадковий будинок у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно та відсутністю державної реєстрації права власності на нього.
Суд враховує, що відсутність державної реєстрації права власності чи правовстановлюючих документів сама по собі не свідчить про відсутність права власності у спадкодавця та не позбавляє спадкоємця права на судовий захист шляхом звернення з позовом про визнання права власності в порядку спадкування.
Із наданих суду доказів убачається, що спадковий будинок фактично існує, перебував у володінні та користуванні спадкодавця, а його належність ОСОБА_2 підтверджується довідкою органу місцевого самоврядування, технічним паспортом та іншими письмовими доказами, наявними у матеріалах справи.
При цьому спору між спадкоємцями щодо спадкового майна немає, інших осіб, які б претендували на спадщину або мали право на обов`язкову частку у спадщині, судом не встановлено, а відповідач проти задоволення позову не заперечує.
Враховуючи неможливість оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку через відсутність правовстановлюючих документів на спадковий будинок, а також те, що визнання права власності у судовому порядку є належним способом захисту порушеного права у спірних правовідносинах, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-81, 89, 200, 206, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Визнання позову відповідачем – прийняти.
Позов ОСОБА_1 до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на спадкове майно за заповітом – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , жителем АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Пухальський С. В.