П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/21306/24	
Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
29.04.2025 року;
Головуючий в 1 інстанції: Хом`якова В.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
Головуючого судді – Єщенка О.В.
суддів – Бітова А.І.
– Градовського Ю.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової академії (м.Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової академії (м.Одеса) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) щодо невиплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні;
стягнути з Військової академії (м. Одеса) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 326097,73 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач проходив військову службу у Військовій академії (м. Одеса) та даний час виключений зі списків особового складу.
На момент виключення зі списків особового складу із позивачем не був проведений повний розрахунок грошового забезпечення, у тому числі не було виплачено грошове забезпечення у встановлених розмірі та порядку за період з 01.02.2020 по 27.07.2021. Своє право на виплату вказаного грошового забезпечення позивач був вимушений захищати в судовому порядку та відповідні розрахунки грошового забезпечення проводились відповідачем на виконання судового рішення.
У зв`язку із чим, з огляду на положення статей 116, 117 КЗпП України та фактичну затримку повного розрахунку при звільненні з військової служби, наполягає на відшкодуванні за рахунок відповідача середнього грошового забезпечення за відповідний період.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Суд стягнув з Військової академії (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.07.2021 року по 18.07.2022 включно у сумі 15456 (п`ятнадцять тисяч чотириста п`ятдесят шість) грн.
В решті позову суд відмовив.
Вирішуючи спір по суті та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що повний розрахунок з позивачем проведений поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, тому для відповідача настали підстави для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у виді виплати позивачеві середнього заробітку у межах шестимісячного строку затримки розрахунку.
Поряд з цим, застосовуючи принцип співмірності між сумою середнього грошового забезпечення та фактично виплаченим із затримкою розміром грошового забезпечення, а також враховуючи ту обставину, що у спірний період з 19.07.2022 по 11.06.2024 забезпечений відшкодуванням у виді середнього грошового забезпечення, суд першої інстанції визначив, що належний та обґрунтований розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню за цим позовом на користь позивача становить у сумі 15456 гривень.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, апелянт вказує на помилковість висновку суду першої інстанції про те, що відшкодування позивачеві середнього грошового забезпечення на підставі судового рішення в іншій адміністративній справі відновлює права позивача на відшкодування у випадку затримки розрахунку при звільненні. Апелянт зауважує на тому, рішення суду, на яке містить посилання в оскаржуваному судовому рішенні на момент ухвалення, не набрало законної сили. Поряд з цим, відшкодування за судовим рішенням в іншій адміністративній справі стосувалось періоду з 28.07.2021 до 28.01.2022.
Апелянт також зауважує на тому, що під час розрахунку середньоденного грошового забезпечення судом першої інстанції не застосовано дійсні показники грошового забезпечення позивача за відповідний період. Під час вирішення справи судом першої інстанції не помилково залишено поза увагою те, що в силу положень частини першої статті 117 КЗпП України, в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності і цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Отже, середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку за період до 19.07.2022 виплачується в розмірі, прямо пропорційному розміру невиплачених звільненому працівникові сум. Апелянт наполягає на тому, що спірний період з 28.07.2021 по 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто, без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосуватися принцип співмірності та, суд, відповідно, може зменшити таку виплату. Спірний період з 19.07.2022 по 11.06.2024 (день, що передує дню остаточного розрахунку) регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати середнього заробітку працівникові шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Також, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, Військова академія (м.Одеса) подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що у спірних правовідносинах не підлягають застосуванню положення статті 117 КЗпП України, оскільки позивач був не найманим працівником, а військовослужбовцем і отримував не заробітну плату, а грошове забезпечення і відповідні гарантії щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачені спеціальним Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Поряд з цим, під час нарахування і виплати позивачеві належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, тому підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.
Одночасно апелянт зауважує на тому, що звернення із цим адміністративним позовом відбулось поза межами строку, установленого статтею 233 КЗпП України, натомість позивачем не доведено, що на порушення процесуального строку вплинули обставини непереборної сили та будь-які інші поважні причини.
Відзиви на апеляційні скарги від учасників у визначений апеляційним судом строк не надійшли.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 проходив військову службу проходив військову службу у Військовій академії (м. Одеса) та наказами від 04.06.2021 №169, від 27.07.2021 №154 звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу.
Судовим рішенням, яке набрало законної сили у справі №420/15020/23, зобов`язано Військову академію (м. Одеса) здійснити позивачеві перерахунок та виплату грошового забезпечення з 01.02.2020 по 31.12.2020, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1 і 14 до постанови Кабінет Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 року № 704, та провести його виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Зобов`язано Військову академію (м. Одеса) здійснити позивачеві перерахунок та виплату грошового забезпечення з 01.01.2021 по 27.07.2021 грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1 і 14 до постанови Кабінет Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 № 704, та провести його виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання вищезазначеного судового рішення відповідач 12.04.2024 здійснив позивачеві виплати у розмірі 227301,97 гривень.
Натомість, обов`язок з нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідачем не виконано.
Посилаючись на те, що обов`язок по нарахуванню та виплаті середнього грошового забезпечення за час затримки вказаного розрахунку при виключенні зі списків особового складу відповідачем не виконано, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.
За правилами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та прирівняних до них осіб (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства про порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Таким чином, законодавство про працю імперативно покладає на роботодавця обов`язок провести повний розрахунок із працівником у день його звільнення, виплативши всі належні йому суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо).
Невиконання цього обов`язку є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України.
Слід враховувати, що згідно статті 117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до статті 117 КЗпП України (в редакції з 19.07.2022 року) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Зі змісту чинної норми 117 КЗпП України вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23 зроблено висновок про те, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Апеляційний суд, з огляду на приписи Порядку №100, враховує, що згідно наданої відповідачем особистої картки грошового забезпечення, розмір грошового забезпечення позивача, виходячи зі складових, що мають постійний характер, у травні 2021 року склав у сумі 33957 гривень, у червні 2021 року – 33957 гривень.
Виходячи з вказаних показників, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 1113,34 гривень (33957 гривень + 33957 гривень) / 61 день (кількість днів у травні та червні 2021 року).
З метою правильного визначення розміру відшкодування у зв`язку з несвоєчасним розрахунком позивача, колегія суддів враховує, що перераховане на користь позивача грошове забезпечення поза межами строків становить у сумі 227301,97 гривень.
Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню позивачеві, з урахуванням положень Порядку №100, становить: 1113,34 гривень (середньоденне грошове забезпечення) *356 (кількість днів затримки розрахунку по 18.07.2022) + 1113,34 гривень (середньоденне грошове забезпечення) *184 дні (кількість днів затримки розрахунку у межах шести місяців) = 601203,6 гривень (396349,04 гривень + 204854,56 гривень).
Як свідчать обставини справи, на момент виключення позивача зі списків особового складу у липні 2021 року нараховане позивачеві грошове забезпечення становить у розмірі 743081,92 гривень, з урахуванням перерахованого у відповідність до прожиткового мінімуму грошового забезпечення (рішення суду у справі №420/15020/23) та індексації грошового забезпечення (рішення суду у справі №420/18566/22).
Отже, невиплачене у строки, передбачені Положенням від 10.12.2008 року №1153/2008 та статтею 116 КЗпП України, грошове забезпечення складає 30,59 відсотків від належного позивачу на момент виключення зі списків особового складу грошового забезпечення.
Таким чином, з метою дотримання співмірності між розміром середнього заробітку, пов`язаного із затримкою розрахунку при звільненні та часткою невиплаченого грошового забезпечення, нарахуванню на користь позивача підлягає середнє грошове забезпечення у розмірі 227308,76 гривень, що становить 30,59% від 743081,92 гривень – відшкодування в порядку статті 117 КЗпП України.
Слід зауважити, що судом першої інстанції вказані обставини щодо належного грошового забезпечення встановлено не у повному обсязі, внаслідок чого ухвалено рішення без повного з`ясування обставин справи, що мають значення для правильного вирішення питання стосовно відшкодування позивачеві середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.
Стосовно висновків суду про те, що позивачеві вже відшкодовано середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку на підставі судових рішень у справі №420/82/24, слід зауважити на їх необґрунтованості, адже у цій справі перевірялось питання дотримання відповідачем порядку розрахунку з позивачем по грошовому забезпеченню у виді індексації грошового забезпечення. Натомість, у справі, що розглядається, перевіряється дотримання відповідачем порядку розрахунку з позивачем по грошовому забезпеченню, розрахованого шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на січень відповідних календарних років.
Також, слід зазначити, що виплата грошового забезпечення із затримкою відбулась 24 квітня 2024 року, з із позовом позивач звернувся 04 липня 2024 року. Отже, не знаходять свого обґрунтованого підтвердження доводи відповідача про порушення позивачем строків звернення із цим адміністративним позовом.
Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову є правильними, однак не у повній мірі відповідають нормам матеріального права та обставинам справи, колегія суддів вважає, що відповідно до статті 317 КАС України рішення суду підлягає зміні в мотивувальній та резолютивній частинах.
Відповідно до приписів частини 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової академії (м.Одеса) – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року – змінити в мотивувальній частині та резолютивній частині, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення наступного змісту:
«Стягнути з Військової академії (м. Одеса) (код ЄДРПОУ 24983020) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.07.2021 року по 23.04.2024 року включно у сумі 227308 (двісті двадцять сім тисяч триста вісім) гривень 76 коп.».
В іншій частині рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко 

Судді: А.І. Бітов 

Ю.М. Градовський