ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
26.06.2025	Справа № 910/765/25	

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., за участю секретаря судового засідання Рябокінь Є.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Приватної науково-виробничої компанії "Інтербізнес" 57440, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с. Калинівка, Березанська ТГ, вул. Центральна, буд. 1 (адреса для листування: просп. Берестейський, 121В, офіс 106, м. Київ, 03115) 
до Російської Федерації (код держави згідно зі стандартом Міжнародної організації по стандартизації (ISO) ru/rus 643), в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації вул. Большая Дмітровка, 15А, буд. 1, м. Москва,125993 
про відшкодування збитків у розмірі 2 281 567 072,82 грн.

Представники сторін:
від позивача: Грищенюк Д.І.
від відповідача: не з`явивися.
вільний слухач:  ОСОБА_1 
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватна науково-виробнича компанія "Інтербізнес" звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федераціїпро стягнення 2 281 567 072,82 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди, що в еквіваленті становить 64 461 621,93 доларів США.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на заподіяння у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди внаслідок пошкодження (знищення) майна позивача, розташованого за адресами: Донецька область, Волноваський район, с. Рибинське та с. Ближнє, на виробничих майданчиках якого здійснювала свою господарську діяльність Філія "Волноваська птахофабрика "ПНВК "Інтербізнес", у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості здійснення статутної діяльності та отримувати дохід.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2025 року за результатами розгляду позовної заяви, останню прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/765/25, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 03.04.2025 року.
Також вказаною ухвалою зобов`язано позивача здійснити переклад ухвали суду про відкриття провадження у справі № 910/765/25 від 24.02.2025 року, позовної заяви та доданих до неї матеріалів на російську мову та направити скан-копії такого перекладу на наявну в мережі Інтернет офіційну електронну пошту (адресу) Генеральної Прокуратури Російської Федерації - businesspravo@genproc.gov.ru та до Посольства Російської Федерації в Румунії для вручення відповідачу, а також за можливості засобами поштового зв`язку поза межами території України або засобами міжнародних кур`єрських служб з території України, за умови приймання таких відправлень для направлення в Російську Федерацію, докази чого надати суду разом із перекладеними матеріалами. 
Судом повідомлено, що на виконання вимог ухвали суду від 24.02.2025 року представником позивача через канцелярію суду 07.03.2025 року подано клопотання б/н від 07.03.2025 року про долучення документів до справи, а саме перекладу російською мовою ухвали суду від 24.02.2025 року, позовної заяви від 22.01.2025 року з додатками; доказів направлення скан-копій зазначених документів на офіційну електронну пошту (адресу) Генеральної Прокуратури Російської Федерації та доказів направлення зазначених документів до Посольства Російської Федерації в Румунії для вручення відповідачу. Клопотання судом долучене до матеріалів справи.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2025 року враховуючи те, що судом остаточно з`ясовано предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, судом закрито підготовче провадження у справі № 910/765/25 та призначено розгляду справи по суті на 22.05.2025 року.
Окрім цього, вказаною ухвалою зобов`язано позивача здійснити переклад на російську мову ухвали Господарського суду міста Києва від 03.04.2025 року у справі № 910/765/25 та направити скан-копії такого перекладу на офіційну електронну пошту (адресу) Генеральної Прокуратури Російської Федерації - businesspravo@genproc.gov.ru, з наданням відповідних доказів, а також направити переклад на російську мову ухвали Господарського суду міста Києва від 03.04.2025 року у справі № 910/765/25 до Посольства Російської Федерації в Румунії для вручення відповідачу, та на адресу відповідача засобами поштового зв`язку поза межами території України або засобами міжнародних кур`єрських служб з території України, за умови приймання таких відправлень для направлення в Російську Федерацію, докази чого надати суду.
Судом доведено до відома, що до початку судового засідання 12.05.2025 року через канцелярію суду від представника позивача надійшло клопотання б/н від 12.05.2025 року про долучення документів до справи, а саме перекладу російською мовою ухвали суду від 03.04.2025 року, доказів направлення скан-копій зазначених документів на офіційну електронну пошту (адресу) Генеральної Прокуратури Російської Федерації та доказів направлення зазначених документів до Посольства Російської Федерації в Румунії для вручення відповідачу. Клопотання судом долучене до матеріалів справи.
У судовому засіданні з розгляду справи по суті 22.05.2025 року судом протокольною ухвалою оголошено перерву до 26.06.22025 року.
Судом встановлено, що через канцелярію суду представником позивача 19.06.2025 року подані пояснення б/н від 19.06.2025 року, в яких позивач надає пояснення щодо підстав визначення заявленого до стягнення у даній справі розміру збитків з держави - агресора в іноземній валюті (доларах США). Клопотання судом долучене до матеріалів справи.
У підготовче судове засідання 03.04.2025 року та в судові засідання з розгляду справи по суті 22.05.2025 року та 26.06.2025 року з`явився уповноважений представник позивача, представник відповідача - не з`явився. 
Суд зазначає, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами" від 29.06.2023 року, який набрав чинності 21.07.2023 року та введений в дію 18.10.2023 року, внесено зміни до ряду статей ГПК України.
Так, відповідно до частини 6 статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка відповідно до цієї частини зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат.
Якщо реєстрація електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суперечить релігійним переконанням особи, яка зобов`язана його зареєструвати відповідно до цієї частини, передбачені цим Кодексом процесуальні наслідки звернення до суду такою особою без реєстрації електронного кабінету у вигляді залишення її документа без руху, його повернення або залишення без розгляду не застосовуються за умови, що особа заявила про такі обставини одночасно із поданням відповідного документа шляхом подання окремої обґрунтованої письмової заяви.
Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи чи її окремої системи (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасник справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
В той же час, 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022 року, затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" та продовження строку дії воєнного стану в Україні згідно Указів Президента України "Про продовження дії воєнного стану в Україні" № 133/2022 від 14.03.2022, №259/2022 від 18.04.2022 року, № 341/2022 від 17.05.2022 року, № 573/2022 від 12.08.2022 року, № 757/2022 від 07.11.2022 року, № 58/2023 від 06.02.2023 року, № 254/2023 від 01.05.2023 року, № 451/2023 від 26.07.2023 року, № 734/2023 від 06.11.2023 року, № 49/2024 від 05.02.2024 року, № 271/2024 від 06.05.2024 року та № 469/2024 від 23.07.2024 року, № 740/2024 від 28.10.2024 року, № 26/2025 від 14.01.2025 року, № 235/2025 від 15.04.2025 року затвердженого Законом України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" на території України з 5:30 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який триває на даний час.
Поряд із цим, як встановлено за змістом позовної заяви, відповідачем у справі визначено Російську Федерацію в особі Генеральної Прокуратури Російської Федерації, яка є нерезидентом. Працюючі представництва відповідача на території України наразі відсутні.
Відповідно до частини 1 статті 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
З 24.02.2022 року розірвано дипломатичні відносини між Україною і Російською Федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території Російської Федерації та діяльність дипломатичних установ Російської Федерації на території України зупинено. Комунікація Міністерства закордонних справ України з органами державної влади Російської Федерації за посередництва третіх держав не здійснюється.
Суд зазначає, що національним законодавством України для консульських установ визначений судовий імунітет, окрім певних випадків, вичерпний перелік яких передбачений ст. 43 Віденської конвенції про консульські зносини.
У відповідності до положень статті 32 Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року, та статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», МЗС було розроблено алгоритм дій з питання отримання згоди російської сторони на відмову від судового імунітету держави у зв`язку із розглядом судами України цивільних справ за позовами проти РФ, у т.ч. в особі Посольства РФ в Україні, за яким МЗС доручало Посольству України в Російській Федерації передати до Міністерства Закордонних справ Російської Федерації ноту МЗС з питання отримання згоди Російської Федерації на відмову від судового імунітету під час розгляду судовими органами України справ за позовами проти РФ.
Разом із тим, у зв`язку із порушенням Російською Федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряду інших документів ОБCЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справ України 24.02.2022 року нотифікувало МЗС РФ про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з Росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією від 14.02.1992 року.
Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в Росії та Росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року.
Отже, подальше застосування зазначеного вище алгоритму з отримання згоди РФ на відмову від судового імунітету, а також подача будь-яких судових документів у даній категорії справ до російської сторони дипломатичними каналами унеможливлюється.
За зверненням Мін`юсту Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресією Росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.
Крім того, у зв`язку з агресією з боку Росії та введенням воєнного стану АТ "Укрпошта" з 25.02.2022 року припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з Російською Федерацією та Республікою Білорусь.
Зокрема, 25.02.2022 року Акціонерне товариство «Укрпошта» розмістило на власному офіційному вебсайті повідомлення про те, що припинено поштове співробітництво з поштою Російської Федерації, посилки та перекази в цю країну не приймаються. Іншими операторами поштового зв`язку також припинено доставку поштових відправлень до/з Російської Федерації з перших днів повномасштабного вторгнення.
Відтак, передача будь-яких документів компетентним органам Російської Федерації, у тому числі дипломатичними каналами, наразі, неможлива (лист Міністерства юстиції України вих. № 100817/98748-22-22/12.1.3 від 31.10.2022), у зв`язку з чим суд не здійснює повідомлення відповідача про розгляд даної справи засобами поштового зв`язку та не звертається до суду Російської Федерації з судовим дорученням про вручення судових документів.
У зв`язку з вищевикладеним про дату, час і місце проведення судового засідання відповідач повідомлявся шляхом розміщення інформації про призначення підготовчого засідання та судових засідань з розгляду по суті справи № 910/765/25 на сторінці Господарського суду міста Києва на офіційному веб-порталі "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет, що підтверджено наявними в матеріалах справи роздруківками з офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні".
При цьому судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. 
Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення та підписання.
Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
Суд зазначає, що до повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території Російської Федерації регулювався Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992 року, шляхом направлення доручення компетентному суду або іншому органу Російської Федерації.
Проте, 12.01.2023 року прийнято Закон України "Про вихід з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності".
Частиною 4 статті 122 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. В оголошенні про виклик вказуються дані, зазначені в частині першій статті 121 цього Кодексу.
Отже, повідомлення відповідача про розгляд даної справи є належним та можливим шляхом його ознайомлення з ухвалами у справі № 910/765/25 в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/, а також шляхом публікації відповідних оголошень на офіційному веб-порталі судової влади України.
Також у мережі Інтернет судом було встановлено офіційну електронну пошту (адресу) Генеральної Прокуратури Російської Федерації - businesspravo@genproc.gov.ru.
Зважаючи на те, що .gov.ru - головний домен російських державних сайтів, на якому знаходиться основний сайт уряду Росії, суд доходить висновку, що сайт за посиланням https://minjust.gov.ru належить державному органу російської федерації, а відтак зазначена електронна пошта Генеральної прокуратури Російської Федерації - businesspravo@genproc.gov.ru вважається офіційною електронною поштою (адресою) Генеральної Прокуратури Російської Федерації.
Додатково судом враховано обставини направлення позивачем на офіційну електронну пошту (адресу) Генеральної прокуратури Російської Федерації перекладу на російську мову ухвал суду у справі № 910/765/25, що підтверджується наявними в матеріалах справи прінт-скрінами поштової скриньки позивача, а також направлення копій зазначених документів засобами поштового зв`язку до Посольства Російської Федерації в Румунії для вручення відповідачу.
Окрім цього, з метою дотримання основних засад господарського судочинства, суд у цій справі вжив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, зокрема, шляхом зобов`язання позивача здійснити направлення примірників ухвал суду, позовної заяви, додатків до них та їх перекладу на російську мову на адресу місцезнаходження відповідача у Російській Федерації засобами міжнародної кур`єрської служби, за умови приймання таких відправлень для направлення в Російську Федерацію.
З огляду на вищевикладене, з урахуванням надсилання засобами електронного зв`язку представником позивача матеріалів на електронну адресу відповідача, факту розірвання дипломатичних відносини між Україною та Російською Федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України з 24.02.2022 року, а також неможливості надсилання поштової кореспонденції до Російської Федерації як засобами поштового зв`язку, так і за сприяння органів дипломатичної служби України, суд констатує, що ним вчинено всі необхідні та можливі заходи з метою встановлення місцезнаходження відповідача та повідомлення його про розгляд справи судом.
В свою чергу, про поважні причини неявки в судові засідання з розгляду справи по суті 22.05.2025 року та 26.06.2025 року представника відповідача суд не повідомлено.
Будь - яких інших доказів на підтвердження своїх вимог та правової позиції, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від позивача станом на 26.06.2025 року до суду не надходило.
Суд зазначає, що з урахуванням строків, встановлених ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі № 910/765/25 від 24.02.2025 року, відповідач мав подати відзив на позовну заяву.
В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Як свідчать матеріали справи, відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом на подання відзиву на позов, передбаченим частиною 1 статті 165 Господарського процесуального кодексу України.
Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача на час розгляду справи по суті 26.06.2025 року до суду також не надходило. 
Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує спір за наявними матеріалами.
Наразі, від відповідача станом на час розгляду справи по суті 26.06.2025 року до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відзиву на позов та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 165 Господарського процесуального кодексу України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.
Будь - яких заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача на час проведення судового засідання 26.06.2025 року до суду також не надходило.
Згідно з частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
З огляду на вищевикладене, оскільки відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами, зокрема, не забезпечив участь своїх представників в судових засіданнях з розгляду справи по суті 22.05.2025 року та 26.06.2025 року, відповідач не надав відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, за відсутності будь - яких заяв та клопотань від відповідача станом на 26.06.2025 року, суд, на підставі частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами за відсутності представника відповідача. 
У судових засіданнях з розгляду справи по суті 22.05.2025 року та 26.06.2025 року представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.
Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 26.06.2025 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судових засіданнях пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 80 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.
Згідно з частиною 1 та 2 статті 83 Цивільного кодексу України юридична особа може створюватися у формі, зокрема, товариства, яким є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. 
Статтею 84 Цивільного кодексу України встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю є підприємницьким товариством.
За приписами статті 62 Господарського кодексу України (далі - Господарський кодекс України, що діяв на час виникнення спірних правовідносин) підприємство є самостійним господарюючим суб`єктом, юридичною особою, має відокремлене майно, самостійних баланс, рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом. 
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.
У відповідності до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, є відкритими і загальнодоступними (крім реєстраційних номерів облікових карток платників податків та паспортних даних) та у випадках, передбачених цим Законом, за їх надання стягується плата.
Загальний порядок створення юридичної особи унормовано статтею 87 ЦК України, яка передбачає, що для створення юридичної особи її учасники (засновники) розробляють установчі документи, які викладаються письмово і підписуються всіма учасниками (засновниками), якщо законом не встановлений інший порядок їх затвердження. Юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації.
Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (частина 1 статті 89 ЦК України).
Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачає, що державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (державна реєстрація) - це офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи (пункт 4 частини першої статті 1).
Як встановлено судом за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань та згідно матеріалів справи, Приватна науково-виробнича компанія "Інтербізнес" (код ЄДРПОУ 01200244) є юридичною особою, зареєстрованою відповідно до законодавства України 07.08.1992 року, запис 126612000000007876, місцезнаходження: 57440, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с. Калинівка, Березанська ТГ, вул. Центральна, буд. 1, що підтверджується відповідним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Основним видом діяльності товариства значиться 01.47 Розведення свійської птиці. Серед допоміжних видів діяльності позивача є, зокрема: 01.49 Розведення інших тварин; 10.12 Виробництво м`яса свійської птиці; 10.89 Виробництво інших харчових продуктів, н.в.і.у.; 46.32 Оптова торгівля м`ясом і м`ясними продуктами; 46.33 Оптова торгівля молочними продуктами, яйцями, харчовими оліями та жирами. 
Згідно п. 1.5 Статуту ПНВК "Інтербізнес" остання є універсальним правонаступником прав та обов`язків Товариства з обмеженою відповідальністю ПФ «Волноваська» (код ЄДРПОУ 30942418).
Відповідно до акту приймання-передачі, затвердженого Загальними зборами учасників ТОВ ПФ «Волноваська» - протокол №3 від 24.04.2015 року, та рішенням власника № 6 від 24.04.2015 року, з урахуванням уточнення до акту приймання-передачі, затвердженого Загальними зборами учасників ТОВ ПФ «Волноваська» - протокол №3/1 від 30.04.2015 року, та рішенням власника №8/1 від 30.04.2015 року, позивач прийняв від Товариства з обмеженою відповідальністю ПФ «Волноваська» об`єкти нерухомості.
Відповідно до пунктів 4.1, 6.1 Статуту позивача за рішенням власника може бути створено філії, які діють як структурні одиниці компанії без статусу юридичної особи на підставі затвердженого положення про них.
Зокрема, до складу компанії як відокремлені структурні підрозділи без утворення юридичної особи входять ряд філій, зокрема, філія «Волноваська птахофабрика" ПНВК "Інтербізнес" (код ЄДРПОУ ВП 39723405) (далі - Філія), яка була створена відповідно до рішення власника № 4 від 26.03.2015 року та розташована за адресою: 85735, Донецька обл., Волноваський р-н, село Рибинське, вулиця Старікова, 38/4. Основним видом діяльності Філії є 10.12 Виробництво м`яса свійської птиці. Серед допоміжних видів діяльності значаться, зокрема: 01.47 Розведення свійської птиці; 01.49 Розведення інших тварин; 46.32 Оптова торгівля м`ясом і м`ясними продуктами; 46.33 Оптова торгівля молочними продуктами, яйцями, харчовими оліями та жирами.
В подальшому, за рішенням власника № 9 від 06.03.2024 року змінено найменування Філії на Філія «Багачевська» ПНВК «Інтербізнес» та місцезнаходження на: 20250, Черкаська область, Звенигородський район, м. Багачеве, вул. Індустріальна, 1Б.
Статтею 41 Конституції України та статтями 316, 317 Цивільного кодексу України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до положень статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно статті 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Зокрема, у власності позивача знаходяться об`єкти нерухомого майна за адресою: Донецька обл., Волноваський р-н, с. Рибинське, вул. Старікова, буд. 38/4 та Донецька обл., Волноваський р-н, с. Ближнє, вул. Миру, буд. 15/10, що підтверджується також даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, які перебували на балансі філії «Волноваська птахофабрика» ПНВК "Інтербізнес" та на яких позивачем здійснювалась господарська діяльність.
Згідно наданої позивачем Довідки № 18 від 12.02.2024 року про стан майна, що знаходилось на території Філії «Волноваська птахофабрика» ПНВК «Інтербізнес», до складу основних виробничих потужностей вказаної Філії входять:
Пташники (промислове стадо), село Рибинське: № 1 площею 1 766,20 кв.м потужністю на 27 160 птахомісць, № 2 площею 1 212,50 кв.м. на 27 160 птахомісць, № 3 площею 1 209,80 кв.м на 35 280 птахомісць, № 4 площею 1 209,80 кв.м потужністю 35 280 птахомісць, № 5 площею 1 299,80 кв.м потужністю 37 312 птахомісць, № 6 площею 1 265,30 кв.м потужністю 33 920 птахомісць,№ 7 площею 1 212,40 кв.м потужністю 33 264 птахомісць, № 8 площею 1 210,40 кв.м потужністю 33 264 птахомісць, № 9 площею 2 287,10 кв.м потужністю 62 854 птахомісць, № 10 площею 2 295,60 кв.м потужністю 63 087 птахомісць,№ 11 площею 2 249,40 кв.м потужністю 61 818 птахомісць, № 12 площею 1 653,40 кв.м потужністю 45 515 птахомісць, № 13 площею 1 656,20 кв.м потужністю 45 515 птахомісць,№ 14 площею 1 681,40 кв.м потужністю 46 208 птахомісць, № 15 площею 1 681,60 кв.м потужністю 45 024 птахомісць, № 16 площею 1 684,30 кв.м потужністю 46 288 птахомісць, № 18 площею 1 814,30 кв.м потужністю 27 648 птахомісць,№ 21 площею 1 765,10 кв.м потужністю 35 520 птахомісць,№ 22 площею 1 770,60 кв.м потужністю 25 920 птахомісць,№ 24 площею 3 238,60 кв.м потужністю 89 003 птахомісць, № 25 площею 1 405,20 кв.м потужністю 25 728 птахомісць, № 26 площею 1 405,20 кв.м потужністю 24 960 птахомісць, всього на 907 728 птахомісць;
Пташники (рем. молодняк), село Ближнє: № 1 площею 1 209,80 кв.м потужністю 40 248 птахомісць, № 2 площею 1 766,20 кв.м потужністю 40 248 птахомісць, № 3 площею 1 750,50 кв.м потужністю 40 248 птахомісць, № 4 площею 1 766,10 кв.м потужністю 40 248 птахомісць, № 5 площею 1 756,10 кв.м потужністю 40 248 птахомісць, № 6 площею 1 748,50 кв.м потужністю 40 248 птахомісць, № 7 площею 1 750,00 кв.м потужністю 65 824 птахомісць, № 8 площею 1 763,80 кв.м потужністю 40 248 птахомісць, № 9 площею 1 759,50 кв.м потужністю 65 824 птахомісць, № 10 площею 1 751,40 кв.м потужністю 40 248 птахомісць, № 11 площею 1 640,60 кв.м потужністю 69 696 птахомісць, № 12 площею 1 640,60 кв.м потужністю 69 696 птахомісць, № 13 площею 1 640,60 кв.м потужністю 69 696 птахомісць, № 14 площею 1 640,60 кв.м потужністю 69 696 птахомісць, № 15 площею 1 640,60 кв.м потужністю 69 696 птахомісць, № 16 площею 1 640,70 кв.м потужністю 69 696 птахомісць, № 17 площею 1 657,60 кв.м потужністю 69 696 птахомісць, № 18 площею 1 640,70 кв.м потужністю 69 696 птахомісць, № 19 площею 1 640,70 кв.м потужністю 69 696 птахомісць, № 20 площею 1 659,20 кв.м потужністю 69 696 птахомісць, № 21 площею 1 656,20 кв.м потужністю 69 696 птахомісць, № 22 площею 1 640,60 кв.м потужністю 69 696 птахомісць, № 23 площею 1 641,20 кв.м потужністю 69 696 птахомісць, № 24 площею 1 640,60 кв.м потужністю 69 696 птахомісць, № 25 площею 1 640,60 кв.м потужністю 69 696 птахомісць, всього на 1 499 072 птахомісць.
Тобто, потужність виробничих приміщень позивача, які перебували на балансі філії «Волноваська птахофабрика», складається з пташників (промислове стадо та рем. молодняк) загальною кількістю посадкових місць для курей-несучок у загальній кількості 2 406 800 птахомісць.
Крім того, згідно наданих позивачем доказів, крім перелічених потужностей, на території вищезазначених виробничих майданчиків Філії також розміщувались інші обслуговуючі приміщення та об`єкти, що належать ПНВК «Інтербізнес», а саме:
- на території с. Рибинське: автогараж загальною площею 1572,00 кв.м; блок побутових приміщень загальною площею 256,90 кв.м; блок підсобних приміщень загальною площею 983,70 кв.м; ветеринарний блок загальною площею 388,20 кв.м; будівля ПТО загальною площею 278,80 кв.м; зерносклад загальною площею 242,50 кв.м; інкубатор загальною площею 363,00 кв.м; консервний цех загальною площею 917,50 кв.м; контора загальною площею 1 098,80 кв.м; кормоцех загальною площею 602,70 кв.м; лабораторія (очисні споруди) загальною площею 53,80 кв.м; санпропускник загальною площею 380,70 кв.м; свинарник загальною площею 703,30 кв.м; склад тари загальною площею 290,30 кв.м; склад кормів загальною площею 297,20 кв.м; столярна майстерня загальною площею 452,40 кв.м; будцех (контора) загальною площею 168,60 кв.м; забійний цех загальною площею 384,10 кв.м; фіскальна загальною площею 43,60 кв.м; хлораторна (очисні споруди) загальною площею 20,00 кв.м; центральній склад загальною площею 754,70 кв.м; цех яєчного порошку загальною площею 238,10 кв.м; яйцесклад загальною площею 415,60 кв.м; склад ПММ загальною площею 168,30 кв.м; підвал ПММ загальною площею 416,00 кв.м; дизельна загальною площею 142,20 кв.м; котельня порошкового цеху загальною площею 67,70 кв.м; автовагова загальною площею 65,50 кв.м; насосна другого підйому загальною площею 67,80 кв.м; насосна (очисні споруди) загальною площею 100,40 кв.м; насосна загальною площею 69,00 кв.м; побутова кімната яйцескладу загальною площею 19,90 кв.м; автозаправка загальною площею 181,40 кв.м; автовагова загальною площею 26,20 кв.м;
- на території с. Ближнє: склад ПММ загальною площею 26,2 кв.м; адміністративна будівля загальною площею 778,70 кв.м; вагова загальною площею 93,90 кв.м; ветеринарний блок загальною площею 231,50 кв.м; гараж загальною площею 2 364,40 кв.м; комбікормовий цех загальною площею 507,00 кв.м; компресорне ПТО загальною площею 52,70 кв.м; магазин загальною площею 132,70 кв.м; механічна майстерня загальною площею 437,10 кв.м; пожежна загальною площею 130,20 кв.м; санпропускник загальною площею 362,40 кв.м; свинарник загальною площею 672,80 кв.м; склад загальною площею 212,20 кв.м; столярний цех загальною площею 431,90 кв.м; електроцех загальною площею 331,50 кв.м; склад будівельного цеху загальною площею 134,70 кв.м; вагова загальною площею 42,50 кв.м; пилорама загальною площею 198,80 кв.м; склад електроцеху загальною площею 34,90 кв.м; склад загальною площею 587,60 кв.м; склад загальною площею 513,00 кв.м; силосна яма загальною площею 331,20 кв.м;
- споруди: свердловина №896 глибиною 70 м, свердловина №246 глибиною 63 м, свердловина №241 глибиною 75 м, свердловина №892 глибиною 60 м, свердловина №893 глибиною 60 м. 
Згідно із частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що справедливість, добросовісність та розумність є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Правовідносини щодо відшкодування збитків/шкоди врегульовані, зокрема положеннями глави 25 "Відшкодування збитків у сфері господарювання" Господарського кодексу України та глави 82 "Відшкодування шкоди" Розділу ІІІ "Окремі види зобов`язань" Книги п`ятої "Зобов`язальне право" Цивільного кодексу України.
Згідно із частинами першою-третьою статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною 3 статті 147 Господарського кодексу України збитки, завдані суб`єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.
Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України).
Суд зазначає, що відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.
Положення статей 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, притаманні розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади, місцевого самоврядування та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.
Право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Пунктом 8 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.
Як зазначає у своїй позовній заяві Приватна науково-виробнича компанія "Інтербізнес", у зв`язку з окупацією Російською Федерацією населених пунктів Волноваського району Донецької області - сіл Рибинське та Ближнє, позивач втратив вищезазначене майно, яке перебувало на цих територіях та належало ПНВК «Інтербізнес» на праві приватної власності, а також поніс пов`язані з такою втратою збитки. 
При цьому, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на обставини, які є загальновідомими, а саме:
- 22.02.2022 рада федерації федеральних зборів російської федерації надала дозвіл президенту російської федерації на використання збройних сил російської федерації за межами Росії;
- 24.02.2022 президент російської федерації оголосив про проведення спеціальної військової операції в Україні. 
- з лютого 2022 року російська федерація здійснювала систематичні та масовані обстріли цивільної інфраструктури України, в тому числі розміщеної у Харківській та Запорізькій областях.
Факт здійснення російською федерацією проти України так званої "спеціальної військової операції" зумовив введення Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб воєнного стану.
В подальшому Законами України від 15.03.2022 № 2119-ІХ, від 21.04.2022 № 02212-ІХ, від 22.05.2022 № 2263-ІХ, від 15.08.2022 № 2500-IX, від 16.11.2022 № 2738-IX, від 7.02.2023 № 2915-IX, від 2.05.2023 № 3057-IX, від 27.07.2023 № 3275-IX, від 8.11.2023 № 3429-IX, від 06.02.2024 № 3564-IX «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затверджено укази Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02. 2023 № 58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023, від 26.07.2023 року № 451/2023, від 06.11.2023 № 734/2023, від 05.02.2024 № 49/2024, від 06.05.2024 № 271/2024, від 23.07.2024 № 469/2024, № 740/2024 від 28.10.2024, № 26/2025 від 14.01.2025, № 235/2025 від 15.04.2025 строк дії воєнного стану в Україні продовжено та триває на даний час.
Згідно ст. 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року як акт агресії кваліфікується, зокрема, вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення чи нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави чи її частини, а також бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави.
Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, російську федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.
Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16.03.2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти російської федерації) зобов`язав російську федерацію припинити військову агресію проти України.
В подальшому 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені Збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України "Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні", схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України №2188-IX).
В свою чергу, Парламентська Асамблея Ради Європи 27 квітня 2022 року ухвалила резолюцію "Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи" №2433 і визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
Так, в контексті положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї - Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І) від 08.06.1977 року, одним із наслідків збройної агресії відповідача 1 проти України стала тимчасова окупація частини території України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 року № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасове окупованих Російською Федерацією» установлено, що перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (далі - перелік) затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.
До переліку включається тимчасово окупована Російською Федерацією територія України, визначена відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
У переліку визначаються дата початку та дата завершення бойових дій (дата виникнення та припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації. Території, для яких не визначена дата завершення бойових дій (дата припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації Російською Федерацією, вважаються такими, на яких ведуться бойові дії, або тимчасово окупованими Російською Федерацією.
Статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (стаття 2 вказаного Закону).
Частиною 1 статті 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях; інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» (чинним станом на день звернення з позовом до суду) затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (далі - Перелік), Розділом ІІ якого визначено тимчасово окуповані Російською Федерацією території України.
Судом встановлено, що відповідно до зазначеного наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року № 309 до окупованих територій належать (-ли), зокрема: Волноваська міська територіальна громада Донецької області (Волноваський район) (код UA14040030000025138) у період з 10.03.2022 року і дотепер. 
Окрім цього, Розпорядженням голови Донецької обласної державної адміністрації, начальника Донецької обласної військової адміністрації від 23.01.2023 року № 29/5-23 "Про наявність обставин непереборної сили та перелік суб?єктів господарювання, що постраждали внаслідок таких обставин" (з урахуванням Розпорядження №66/5-23 від 16.02.2023 року) керуючись статтею 4, частиною третьою статті 10, статтею 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визнано обставини, що склалися на території Донецької області у зв?язку з військовою агресією РФ проти України та стали підставою введення воєнного стану в Україні, обставинами непереборної сили з 24.02.2022 року. Одночасно до переліку суб?єктів господарювання, що постраждали внаслідок обставин непереборної сили включено юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, які є сільськогосподарськими виробниками, та місцезнаходження яких станом на 31 грудня 2022 року зареєстровано в межах території Донецької області, та/або які станом на 24 лютого 2022 року здійснювали господарську діяльність в межах території Донецької області.
За вказаними фактами органом досудового розслідування з 04.07.2022 року розпочато досудове розслідування за заявою ПНВК "Інтербізнес" у кримінальному провадженні №22022050000001786 за ч. 1 ст. 438 Кримінального кодексу України.
Частиною 9 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.
Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). 
У частині 2 статті 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Згідно з частиною першою статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Згідно частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення).
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди (постанова Верховного Суду від 16.12.2021 у справі № 922/3414/19 (пункт 58); постанова Верховного Суду від 10.08.2022 у справі № 905/1793/19 (пункт 14); постанова Верховного Суду від 23.03.2022 у справі № 917/674/17). 
Отже, в поданому позові позивач наголошує, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України ПНВК «Інтербізнес» зазнало матеріальної шкоди, до складу якої входять збитки внаслідок знищення майна у вигляді неотриманих доходів, які мають бути відшкодовані країною - агресором як компенсація за пошкодження майна та порушення майнових прав позивача, в тому числі на здійснення підприємницької та господарської діяльності.
Як зазначено позивачем в позовній заяві та вказано в Довідці № 18 від 12.02.2024 року, вищевказане нерухоме майно наразі знаходиться в непридатному для подальшого використання стані, є зруйнованим, пошкодженим або знищеним внаслідок масованих артилерійських обстрілів (ракетних ударів), потребує проведення монтажно - демонтажних робіт, крім того через обстріли, мародерство та крадіжки обладання та техніка, що знаходилсь на Філії, перебувають у непридатному для подальшого використання стані або відсутні, що в сукупності унеможливлює здійснення позивачем його статутної діяльності, а саме: розведення свійської птиці. 
Як наголошує позивач, для відновлення функціонування вказаних виробничих потужностей Філії необхідна заміна всього обладнання, відновлення пошкоджених споруд або будівництво нових. Причиною зупинення статутної діяльності Філії «Волноваська птахофабрика» ПНВК «Інтербізнес», за доводами позивача, є руйнація нерухомого майна внаслідок агресії Російської Федерації проти України.
Позивач зазначає, що маючи основний КВЕД 01.47 «Розведення свійської птиці», здійснював утримання курей-несучок виключно для отримання яйця курячого харчового, яке в подальшому мало реалізовуватися населенню та підприємствам, установам й організаціям нашої держави, відтак, окрім втрат внаслідок повного знищення птахофабрики та біологічного активу, позивач поніс також втрати у вигляді упущеної вигоди, оскільки не зміг забезпечити виконання господарських договорів, укладених з суб`єктами господарювання, зокрема, Договорів поставки яйця свіжого курячого: № 13/01/22 від 13.01.2022 року, укладеного з ФОП Грибеник М.В., №13/01/22 від 13.01.2022 року, укладеного з ФОП Ахунзановою С. Ю., № 21/05 від 21.05.2020 року, укладеного з ТОВ «Дніпрова», № ФВ-04/06 від 04.06.2020 року, укладеного з ФОП Кокоткиним Д.А., № 03/07-2019 від 03.07.2019 року, укладеного з ТОВ «Ветеко», № 25/06-19/2 від 25.06.2019 року, укладеного з ТОВ «Одеса Еггс Трейд», № 10/07-2019-1 від 10.07.2019 року, укладеного з ТОВ «АКО промгруп», № 25/06-19/5 від 25.06.2019 року, укладеного з ФОП Свинаренко О.В., копії яких наявні в матеріалах справи. 
Так, Відповідно до наданого позивачем Розрахунку прогнозної кількості яйця:
- від 10.06.2024 по філії «Волноваська птахофабрика» ПНВК «Інтербізнес» за період з 01.03.2022 по 31.12.2023 прогнозовано мало бути вироблено на вищезазначених виробничих потужностях - 432 666 420 шт. яєць курячих;
- від 17.09.2024 по філії «Волноваська птахофабрика» ПНВК «Інтербізнес» за період з 01.01.2024 по 31.07.2024 прогнозовано мало бути вироблено на вищезазначених виробничих потужностях - 142 218 199 шт. яєць курячих.
При цьому, на підтвердження розміру економічних збитків та розміру упущеної вигоди (недоотриманого прибутку) позивачем долучено до матеріалів справи Висновок експерта № 24-3377 судово - економічної експертизи для долучення до матеріалів кримінального провадження № 22022050000001786 та подальшого звернення до суду від 17.06.2024 року, складений на замовлення позивача експертом Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Бачило Т.С. (свідоцтво №285-21/Д, видане рішенням кваліфікаційної палати ЦЕКК при Міністерстві юстиції України №17 від 16.11.2021 року, дійсне до 16.11.2024 року), згідно якого проведеними дослідженнями наданих документів встановлено, що помісячний розрахунок недоотриманих доходів ПНВК «Інтербізнес» по філії «Волноваська птахофабрика» внаслідок зменшення обсягу реалізації курячого яйця та неможливості використовувати потужності для утримання біологічного активу (курей-несучок) за період з 01.03.2022 по 31.12.2023, з урахуванням висновків судової товарознавчої експертизи по вартості яйця в зазначений період, підтверджується в загальній сумі 1 852 976 231,23 грн., що в еквіваленті іноземної валюти складає не 52 120 148,49 дол. США, а 53 560 797,25 дол. США, з урахуванням офіційного валютного курсу, встановленого та оприлюдненого Національним банком України за досліджуваний період.
Розбіжність між сумою недоотриманих доходів в еквіваленті іноземної валюти за результатами проведеного дослідження та сумою недоотриманих доходів в еквіваленті іноземної валюти, визначених ПНВК «Інтербізнес», складає 1 440 648,76 дол. США та пояснюється різницею у значеннях застосованого курсу гривні до іноземних валют, включаючи виявлені арифметичні помилки при виконанні наданого розрахунку.
Також позивачем надано Висновок експерта № 24-5386 судово - економічної експертизи для долучення до матеріалів кримінального провадження № 22022050000001786 та подальшого звернення до суду від 10.12.2024 року, складений на замовлення позивача експертом Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Бачило Т.С. (свідоцтво №285-21/Д, видане рішенням кваліфікаційної палати ЦЕКК при Міністерстві юстиції України №17 від 16.11.2021 року, дійсне до 16.11.2024 року), згідно якого проведеними дослідженнями наданих документів встановлено, що помісячний розрахунок недоотриманих доходів ПНВК «Інтербізнес» по філії «Волноваська птахофабрика» внаслідок зменшення обсягу реалізації курячого яйця та неможливості використовувати потужності для утримання біологічного активу (курей-несучок) за період з 01.01.2024 по 31.07.2024, з урахуванням висновків судової товарознавчої експертизи по вартості яйця в зазначений період, підтверджується в загальній сумі 428 590 841,59 грн., що в еквіваленті іноземної валюти складає не 8 161 955,76 дол. США, а 10 900 824,68 дол. США, з урахуванням офіційного валютного курсу, встановленого та оприлюдненого Національним банком України в досліджуваний період.
Розбіжність між сумою недоотриманих доходів в еквіваленті іноземної валюти за результатами проведеного дослідження та сумою недоотриманих доходів в еквіваленті іноземної валюти, визначених ПНВК «Інтербізнес», складає 2 738 868,92 дол. США арифметичною помилкою при підрахунку підсумку під час складання наданого розрахунку, а саме: неврахуванням в загальному підсумку суми недоотриманих доходів за січень та лютий 2024 року.
Відтак, зазначаючи про завдання збитків, завданих внаслідок знищення майна та недоотримання доходів за період з 01.03.2022 по 31.07.2024 в загальному розмірі 2 281 567 072,82 грн., що в еквіваленті іноземної валюти складає 64 461 621,93 дол. США,, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації про стягнення вказаних сум.
В свою чергу, враховуючи факт тимчасової окупації Російською Федерацією частини території України, в тому числі на якій знаходиться та знаходилось майно позивача, а також відсутність доступу до останнього у товариства, в т.ч. до частини документів, пов`язаних з господарською діяльністю, суд приймає до уваги наявний обмежений обсяг бухгалтерської первинної документації, у зв`язку з чим розглядає даний спір виключно з урахуванням наявних у справі доказів.
Статтею 41 Конституції України та статтями 316, 317 Цивільного кодексу України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до положень статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Проте, як встановлено судом за матеріалами справи та зазначено позивачем, внаслідок окупації Російською Федерацією частини території України позивач як власник позбавлений можливості та обмежений в частині реалізації своїх правомочностей щодо належного йому майна, як рухомого, так і нерухомого, внаслідок чого позивач поніс втрати, виражені в недоотриманих доходах (упущеній вигоді), враховуючи основний КВЕД позивача 01.47 Розведення свійської птиці з метою виробництва яєць курячих та позбавлення ПНВК «Інтербізнес» можливості здійснювати утримання птиці для отримання яйця, яке в подальшому мало реалізовуватися населенню та іншим підприємствам, установам, організаціям нашої держави. 
Додатково суд зазначає, що відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України майнова шкода може бути відшкодована в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо) або шляхом відшкодування збитків у грошовій формі. Присудження грошової компенсації є формою повного відшкодування, спрямованою на приведення майнового стану потерпілого до стану, що існував до правопорушення, згідно з принципами цивільного законодавства.
Суд констатує, що процедура виконання рішення про відшкодування шкоди, присудженої за рішенням суду за рахунок майна держави-агресора, що знаходиться на території України, досі не встановлена ні Цивільним кодексом України, ні будь-яким іншим національним актом законодавства України.
При цьому судом враховано, що відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.
Оскільки держава може виступати у правовідносини через свої компетентні органи, необхідним є чітко визначити який саме державний орган цієї країни уповноважений виконувати представницьку функцію в іноземних судах.
Водночас, згідно пункту 3-1 статті 1 Федерального закону «Про прокуратуру Російської Федерації» Генеральна прокуратура Російської Федерації у межах своєї компетенції забезпечує представництва захист інтересів Російської Федерації у міждержавних органах, іноземних та міжнародних (міждержавних) судах, іноземних та міжнародних третейський судах (арбітражах).
Пунктом 5 статті 39-1 Федерального закону «Про прокуратуру Російської Федерації» передбачено, що з метою забезпечення представництва та захисту інтересів Російської Федерації у міждержавних органах, іноземних та міжнародних (міждержавних) судах, іноземних та міжнародних третейських судах (арбітражах) Генеральна прокуратура Російської Федерації, зокрема, збирає і узагальнює інформацію про фактичну та юридичну сторону справи; формує позицію Російської Федерації у справі, виступає в якості представника Російської Федерації при розгляді справи у міждержавних органах, іноземних та міжнародних (міждержавних) судах, іноземних та міжнародних третейських судах (арбітражах).
За таких обставин, Генеральна прокуратура Російської Федерації є тим компетентним органом, який уповноважений здійснювати повноваження щодо представництва і захисту інтересів Російської Федерації, в т.ч. в межах цього спору.
Водночас, суд наголошує, що зазначення Генеральної прокуратури Російської Федерації чи будь-якого іншого органу Російської Федерації не впливає на правильність визначення відповідача у цій справі, оскільки таким належним відповідачем залишається країна-агресор Російська Федерація.
Отже, суд зазначає про правомірність звернення з позовними вимогами про відшкодування збитків, завданих збройною агресією Російської Федерації, до Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації, яка є компетентним органом державної влади Російської Федерації та виконує від її імені відповідні функції, в тому числі з представництва інтересів РФ в судах.
Згідно з частиною 3 статті 124 Конституції України юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до частини 1 статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися.
Пунктами 3, 7 частини 1 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, справи про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; а також у випадках, коли дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України.
Оскільки шкода була заподіяна позивачу на території України, а дії Російської Федерації та незаконна окупація частини України, які стали підставою для подання даного позову, мали місце на території України, дана справа належить саме до юрисдикції судів України.
Крім того, частина 1 статті 29 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.
Відповідно до частини 8 статті 29 Господарського процесуального кодексу України позови про відшкодуванні шкоди, заподіяної майну, можуть пред`являтися за місцем заподіяння шкоди. 
Згідно з частиною 10 статті 29 Господарського процесуального кодексу України позови до відповідача, який не має в Україні місцезнаходження чи місця проживання, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна.
Пункту 2.1 статті 2 Угоди між Урядом Російської Федерації та Кабінетом Міністрів України про умови розміщення та обслуговування дипломатичних представництв Російської Федерації в Україні та України в Російській Федерації від 19.11.1998 року передбачено, що українська сторона надає право власності Російській стороні на будинки, розташовані за адресою: м. Київ, Повітрофлотський проспект, 27 для розміщення Посольства Російської Федерації. Зазначена нерухомість передається Російській стороні після підписання цієї Угоди.
Відповідно до статті 3 Віденської конвенції про дипломатичні зносини, ратифікованої 21.03.1964, функції дипломатичного представництва полягають, зокрема, у представництві акредитуючої держави в державі перебування, а також у захисті держави перебування інтересів акредитуючої держави і її громадян в межах, допустимих міжнародним правом.
Оскільки і майно Російської Федерації, і останнє зареєстроване місцезнаходження Посольства Російської Федерації, яке здійснювало представництво інтересів відповідача в Україні, знаходиться за адресою: м. Київ, Повітрофлотський проспект, 27, то ця справа підсудна Господарському суду міста Києва.
Під час вирішення питання про наявність у цій справі у відповідача судового імунітету судом враховано, що за загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Тобто, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.
Концепція судового імунітету держави передбачена у Європейській конвенції про імунітет держав 1972 року (стаття 11) та у Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12).
Водночас, концепція судового імунітету не може слугувати інструментом ухилення іноземної держави, яка грубо порушила норми міжнародного права та завдала шкоди особам (як юридичним, так і фізичним) інших держав, від відшкодування збитків (компенсації). 
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження .
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ обмеження права на справедливий суд, зокрема, шляхом застосування судового імунітету держави, є таким, що відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду .
Крім того, ЄСПЛ неодноразово визнавав, що надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави .
Таким чином, у контексті наведеної практики ЄСПЛ, застосування судового імунітету Російської Федерації у справі за позовом про відшкодування шкоди повинно мати законну мету, зокрема, сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через дотримання міжнародного права. У той же час, неспровокована збройна агресія проти України, здійснена Російською Федерацією в порушення основоположних принципів і норм міжнародного права, вчинені її збройними силами міжнародні злочини (в тому числі акти тероризму) в Україні виключають питання ввічливості та добрих відносин між цими державами.
Суд наголошує, що застосування судового імунітету Російської Федерації у цій справі обмежувало б право позивача на справедливий суд, позбавляло б єдиного розумно доступного засобу захисту права та заперечувало б саму сутність такого права. 
Враховуючи безпрецедентний характер неспровокованого повномасштабного вторгнення однієї суверенної держави (Російської Федерації) на територію іншої суверенної держави (України) необхідно виходити не з принципу абсолютного судового імунітету іноземної держави, а з принципу його обмеженості. Так, на рівні міжнародних нормативно-правових актів, у національному законодавстві та судовій практиці окремих держав станом на зараз існують такі винятки з судового імунітету: 
1) деліктний виняток («tort exception»): держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду;
2) виняток стосовно порушення імперативних норм міжнародного права: держава не може посилатися на судовий імунітет у зв`язку із порушенням прав людини, які за своїм характером є порушенням імперативних норм міжнародного права (заборона геноциду, воєнних злочинів, злочинів проти людяності, катування);
3) виняток тероризму («terrorism exception»): держава не користується судовим імунітетом, якщо позов стосується шкоди, завданої внаслідок акту тероризму. Для застосування винятку тероризму необхідна одночасна сукупність таких умов: (і) позов може бути поданий лише за наявності реального та суттєвого зв?язку з державою суду, (іі) позов допускається лише проти держав, офіційно визнаних як таких, що підтримують тероризм (спонсори тероризму) та (ііі) позивачу необхідно довести, що дії держави відповідають ознакам терористичної діяльності відповідно до національного законодавства держави суду. 
На переконання суду, у межах цих спірних правовідносин наявні підстави для застосування усіх трьох вище наведених винятків з судового імунітету, оскільки дії відповідача, в першу чергу, щодо окупації населених пунктів, на території яких було розташоване майно позивача, і подальша втрата/пошкодження такого майна внаслідок окупації, є грубим порушенням міжнародного права - терористичним актом зі сторони російської федерації на території України, що мало наслідком вчинення делікту Російською Федерацією на території України, який спричинив майнову шкоду позивачу.
Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Згідно з пунктом g статті 23 Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907 крім заборон, передбачених спеціальними конвенціями, особливо забороняється знищувати або захоплювати власність ворога, крім випадків, коли таке знищення або захоплення настійно вимагається військовою необхідністю.
Відповідно до статті 25 Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907 забороняється будь-яким способом атакувати чи бомбардувати незахищені міста, селища, житлові будинки чи споруди.
Згідно зі статтею 1 (1) Статуту Організації Об`єднаних Націй (далі також - «ООН») ООН має на меті підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією метою вживати ефективних колективних заходів для запобігання та усунення загрози миру й придушення актів агресії, або інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості та міжнародного права, залагоджування або розв`язання міжнародних конфліктів або ситуацій, що можуть призвести до порушення миру.
24.03.2022 Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1, якою засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, у тому числі атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
У такий спосіб, серед іншого, міжнародними установами визнано факт системного і грубого порушення Російською Федерацією норм міжнародного права у зв`язку із здійсненням атак на цивільні об`єкти. 
Відповідно до підпункту іі) пункту а) частини 2 статті 8 Римського Статуту Міжнародного кримінального Суду від 17.07.1998 воєнним злочином вважається умисне спрямування нападів на цивільні об`єкти, тобто об`єкти, що не є військовими цілями.
Так, окупація територій України та, як наслідок, захоплення належного позивачу майна Російською Федерацією в ході здійснення збройної агресії проти України, є грубим порушенням вищезазначених норм міжнародного права і є достатньою підставою для обмеження судового імунітету Російської Федерації з метою відшкодування завданої позивачу майнової шкоди.
Суд зазначає, що для застосування винятку тероризму необхідно довести одночасну наявність таких умов: (і) позов може бути поданий лише за наявності реального та суттєвого зв?язку з державою суду, (іі) позов допускається лише проти держав, офіційно визнаних як таких, що підтримують тероризм (спонсори тероризму) та (ііі) позивачу необхідно довести, що дії держави відповідають ознакам терористичної діяльності відповідно до національного законодавства держави суду. 
Умова щодо наявності реального та суттєвого зв`язку позивача з державою суду підтверджується тим, що позивач у цій справі є юридичною особою, зареєстрованою за законодавством України і майнова шкода була заподіяна позивачу також на території України.
Відповідно до абзацу 6 статті 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» терористичною визнається діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об`єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; пропаганду російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії Російської Федерації як держави-терориста проти України; проходження навчання тероризму; перетинання державного кордону України з терористичною метою; фінансування та інше сприяння тероризму. 
Згідно з частиною 1 статті 258 Кримінального кодексу України терористичним актом є застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, які створюють небезпеку для життя чи здоров`я людини або заподіяння значної майнової шкоди чи настання інших тяжких наслідків, якщо такі дії були вчинені з метою порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації воєнного конфлікту, міжнародного ускладнення, або з метою впливу на прийняття рішень чи вчинення або невчинення дій органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, службовими особами цих органів, об`єднаннями громадян, юридичними особами, міжнародними організаціями, або привернення уваги громадськості до певних політичних, релігійних чи інших поглядів винного (терориста), а також погроза вчинення зазначених дій з тією самою метою.
На переконання суду, дії Російської Федерації щодо захоплення/вилучення/знищення/пошкодження належного позивачеві майна, а також позбавлення Філії «Волноваська птахофабрика» ПНВК «Інтербізнес» можливості володіння, користування та розпорядження майном мають ознаки терористичного акту, оскільки за своєю суттю є застосуванням зброї, що створило небезпеку для життя та здоров`я людей, заподіяння майнової шкоди з метою порушення громадської безпеки, залякування населення України, а також з метою впливу на прийняття рішень чи вчинення або невчинення дій органами державної влади України в ході здійснення повномасштабної збройної агресії (капітуляції, погодження на умови, запропоновані російської федерацією в ході перемовин тощо). Реалізація терористичного акту є, зі свого боку, видом терористичної діяльності відповідно до абзацу 6 статті 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».
Окрім того, терористичний характер дій Російської Федерації в ході здійснення збройної агресії проти України визнаний як на національному, так і міжнародному рівнях, що підтверджується: […] невибірковими ударами Росія прагне просунути свою терористичну політику, щоб придушити волю українців до опору і захисту своєї країни та завдати максимальної шкоди цивільному населенню […] (пункт 6 Резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи 2463 (2022) від 13.10.2022); […] з жовтня 2022 року Росія навмисно атакує критично важливу інфраструктуру України по всій країні, щоб тероризувати населення та перекрити йому доступ до газу, електроенергії, води, інтернету та інших основних товарів і послуг, що є особливо руйнівним з наближенням зими; […] метою цих нападів є тероризування населення України, придушення їхнього опору та рішучості продовжувати захищати свою країну (пункт G Резолюції Європейського парламенту 2022/2896 (RSP) від 23.11.2022).
Суд наголошує, що майно позивача, пошкоджене/знищене внаслідок військової агресії відповідача не належало до об`єктів критичної чи військової інфраструктури та не мало жодного оборонного значення. Отже, така атака є навмисним і цілеспрямованим терористичним актом, що має на меті ескалацію страху серед населення, створення психологічного тиску та економічне виснаження України як елементу ширшої кампанії державного терору, тобто дії Російської Федерації відповідають всім ознакам терористичної діяльності відповідно до національного законодаства держави суду - України. 
В свою чергу, умова щодо подання позову лише проти держав, офіційно визнаних як таких, що підтримують тероризм (спонсори тероризму), підтверджується тим, що Російська Федерація офіційно визнана Україною як держава-терорист, однією з цілей політичного режиму якої є геноцид Українського народу, фізичне знищення, масові вбивства громадян України, вчинення міжнародних злочинів проти цивільного населення, використання заборонених методів війни, руйнування цивільних об`єктів та об`єктів критичної інфраструктури, штучне створення гуманітарної катастрофи в Україні або окремих її регіонах (частина 1 стаття 2 Закону України «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії Російської Федерації як держави терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну»).
Таким чином, за висновками суду, у даній справі наявні усі три умови для застосування винятку тероризму («terrorism exception») для цілей вирішення питання про відсутність судового імунітету відповідача - Російської Федерації. 
Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Юрисдикційний імунітет включає: судовий імунітет - непідсудність однієї держави судам іншої держави; імунітет від попереднього забезпечення позову - неможливість застосовувати без згоди держави будь-які примусові заходи щодо її майна з метою попереднього забезпечення пред`явленого до неї позову; імунітет від примусового виконання судового рішення - неможливість без згоди держави здійснити примусове виконання рішення, ухваленого щодо неї юрисдикційним органом іншої держави.
У національному законодавстві України правило про юрисдикційний імунітет іноземної держави викладено у статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», згідно якої пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави. Винятки з цього правила можуть бути передбачені міжнародним договором України або законом України. Тобто, по суті, чинним національним законодавством України встановлено принцип абсолютного юрисдикційного імунітету іноземної держави.
Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 р., та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 2 грудня 2004 р. Ці конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов в суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом в суді іншої держави-учасниці.
Європейська конвенція про державні імунітети 1972 року та Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їхнього майна 2004 року спираються на принцип функціонального (а не абсолютного) характеру імунітетів і вводять «деліктний виняток» - держава не користується імунітетом у справах, пов`язаних із заподіянням шкоди здоров`ю, життю та майну осіб (однак вони не застосовуються до ситуацій, пов`язаних із збройним конфліктом).
Попри те, що перша з них укладена обмеженим колом держав, а друга не набула чинності, та Україна не є учасницею жодної із цих конвенцій, конвенції розглядаються як кодифікація звичаїв міжнародного права (Сase of Сudak v. Lithuania, Application №15869/02, 23.03.2010, §§ 50, 66, 67) та досить активно застосовуються державами й міжнародними судами. Відповідно до загальноприйнятої та усталеної практики міжнародних судових органів держава може бути пов`язана положеннями міжнародного договору, навіть якщо вона не ратифікувала такий договір, якщо положення такого договору відображають звичаєве міжнародне право.
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини Проект статей про юрисдикційні імунітети держав та їх власності Комісії ООН з міжнародного права 1991 року, що зараз втілений у Конвенції ООН, застосовується відповідно до звичайного міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала Конвенцію, якщо не заперечила їй. Отже, незалежно від того, чи набула Конвенція ООН чинності та чи ратифікували її Україна та Російська Федерація, резолютивні положення Конвенції ООН становлять «загальні принципи права», визнані цивілізованими націями, і самі по собі є обов`язковими для виконання суверенними державами, включно з Російською Федерацією. 
На поступовому послабленні застосування принципу абсолютного імунітету держави та прийнятті у 2000 році Генеральною Асамблеєю ООН Конвенції про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 р. наголошено ЄСПЛ у Рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v Lithuania.
У Рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Російської Федерації» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. 
Наразі, обидва вказані рішення ЄСПЛ було застосовано Верховним Судом при вирішенні питання щодо судового імунітету РФ у справі про визнання та надання дозволу на виконання арбітражного рішення у справі за позовом низки українських компаній до РФ про стягнення сум компенсації за втрачене нерухоме майно на території окупованої РФ Автономної Республіки Крим (постанова Верховного Суду від 25 січня 2019 року у справі № 796/165/18). 
Як Європейська конвенція (стаття 11), так і Конвенція ООН (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. 
У постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 Верховний Суд також підтримав можливість обмеження судового імунітету Російської Федерації для цілей відшкодування збитків, завданих її протиправними діями на території України в умовах збройної агресії. Верховний Суд вказав, що «РФ, вчинивши неспровокований і повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України». «Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли РФ заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає».
Верховний Суд у рішенні у справі №760/17232/20-ц від 15 травня 2022 року зазначив: «Збройна агресія проти України, здійснена Російською Федерацією в порушення основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, вчинені її збройними силами міжнародно-правові злочини в Україні виключають, з ініціативи Російської Федерації, питання ввічливості та добрих відносин між країнами. Це позбавляє застосування судового імунітету Російської Федерації, що обмежує право позивача на справедливий суд, законної мети…Судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом».
Отже, Верховний Суд виходить із позиції, що скоєння міжнародного злочину, зокрема, агресії проти іншої держави, не є тотожним здійсненню суверенних прав, тому виключає наявність юрисдикційних імунітетів суверенної власності.
Суд зазначає, що для застосування «деліктного винятку» необхідно довести, що смерть чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрата в результаті дій чи бездіяльності держави мали місце повністю або частково на території держави суду.
Обставини заподіяння шкоди позивачу у цій справі відповідають розробленим у міжнародному праві критеріям, що необхідні для застосування «деліктного винятку» з судового імунітету держави: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою.
Таким чином, дії відповідача щодо знищення/пошкодження майна позивача внаслідок незаконної окупації частини території України є грубим порушенням норм міжнародного права, терористичним актом, що одночасно є вчиненням делікту (протиправних дій, що завдали майнової шкоди) щодо позивача. У зв`язку з цим, у межах цієї справи наявні підстави для застосування винятків з судового імунітету Російської Федерації через деліктний виняток, виняток тероризму та виняток щодо грубого порушення норм міжнародного права. Отже, згода Російської Федерації на розгляд цієї справи судом відповідно до вимог статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» не вимагається.
Крім того, в аспекті наведеного суд також зважає на те, що ухвали суду у даній справі направлялись до одного з посольств Російської Федерації у країнах Європи, а саме Посольства Російської Федерації в Румунії. Вжиття судом заходів повідомлення Російської Федерації про розгляд національними судами України спорів, в яких Російська Федерація є відповідачем, є сталою судовою практикою. 
Зокрема, наданими позивачем доказами належним чином підтверджується факт надсилання копій позовної заяви, а також процесуальних документів господарського суду у справі № 910/765/25 на адресу Посольства Російської Федерації в Румунії.
При цьому, за наслідками такого надсилання у даній справі Російською Федерацією не надано жодних заперечень проти розгляду даного спору Господарським судом міста Києва.
У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
При цьому, вирішуючи питання щодо застосування матеріального права судом враховано, що відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Згідно з статтею 1 (1) Статуту Організації Об`єднаних Націй (ООН) ООН має на меті підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією метою вживати ефективних колективних заходів для запобігання та усунення загрози миру й придушення актів агресії, або інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості та міжнародного права, залагоджування або розв`язання міжнародних конфліктів або ситуацій, що можуть призвести до порушення миру.
Відповідно до статті 2 (4) Статуту ООН усі Члени ООН утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і якимось іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.
Станом на дату подання даного позову Російська Федерація не виконала приписів (вимог) ані Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022, ні наказу Міжнародного суду ООН від 16.03.2022, та продовжує військову агресію проти України та військові злочини проти цивільного населення та цивільних об`єктів у порушення норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, Женевських Конвенцій 1949 року та Додаткового протоколу I 1977 року до них.
Відповідно до статті 1 Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року Договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Згідно із статтею 3 цієї Конвенції Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил.
Статтею 46 Положення про закони і звичаї війни на суходолі (Додаток до Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі) встановлено, що приватна власність повинна поважатися та не підлягає конфіскації. 
Відповідно до пункту 1 Постанови Верховної Ради України від 14.04.2022 «Про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» дії, вчинені Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася 24.02.2022 року, визнано геноцидом Українського народу.
Відповідно до частини 3 статті 85 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Наведене дає достатні підстави суду дійти висновку, що дії Російської Федерації щодо окупації частини території України (сіл Рибинське та Ближнє Волноваського району Донецької області), яка розпочалась 10.03.2022 року, а також заволодіння/знищення військовослужбовцями збройних формувань Російської Федерації майном(а), яке належить на праві приватної власності приватним особам, в тому числі юридичним особам (позивачу), є протиправними та загальновідомими, оскільки визнані на найвищому міжнародному рівні.
З огляду на положення національного законодавства України та міжнародних договорів, як частини українського національного законодавства, дії відповідача за своєю суттю є актом збройної агресії по відношенню до України, відтак, суд вважає обґрунтованими доводи позивача щодо протиправності дій Російської Федерації, позаяк протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності), а протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
У частині доведення вини відповідача суд зазначає, що згідно з частиною 2 статті 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Оскільки цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, то саме на відповідача покладено тягар доведення того, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. З огляду на це позивач не зобов`язаний доводити такий елемент складу цивільного правопорушення, як вина відповідача, у межах цієї справи.
Суд зазначає, що наявна протиправність дій Російської Федерації полягає у порушенні Конституції України (суверенітет, територіальна цілісність, захист від непорушності права власності та захист від протиправного позбавлення цього права тощо), низки статей КК України, Статуту ООН, зокрема, про те, що всі держави повинні утримуватися від погрози силою чи її застосування проти територіальної цілісності або політичної незалежності будь-якої держави чи в будь-який інший спосіб, несумісний із цілями Організації Об`єднаних Націй. Окрім цього влучання боєприпасами у майно позивача та знищення/пошкодження цього майна в результаті застосування зброї - є складовою військової агресії Російської Федерації, тобто протиправним діянням, що передбачено ст. 438 КК України «Порушення законів та звичаїв війни». 
Суд наголошує, що Російська Федерація здійснює протиправні діяння з прямим умислом, позаяк її агенти, посадові особи, військові тощо усвідомлюють суспільно небезпечний характер своїх дій, а саме порушення міжнародного законодавства та законодавства України - геноцид Українського народу, передбачають його суспільно небезпечні наслідки (загибель людей, знищення/пошкодження майна тощо) і бажають їх настання - попри міжнародні санкції продовжують війну, а отже вина відповідача є очевидною.
Разом із тим судом встановлено, що відповідач не скористався наданим йому процесуальним законом правом довести відсутність вини у своїх діях, не висловив жодних заперечень та не надав відповідних доказів, які б спростували доводи, наведені позивачем у позовній заяві. 
Таким чином, доводи позивача у цій частини не були спростовані у межах цієї справи, що дозволяє суду зробити висновок про наявність елементу вини відповідача у вчиненні протиправних дій, які спричинили майнові збитки позивачу. 
У такий спосіб відповідач своїми протиправними діями порушив право власності позивача на майно, яке перебувало на території населених пунктів села Рибинське та села Ближнє Волноваського району Донецької області, яке перебуває в статусі тимчасово окупованої російською федерацією території з 10.03.2022 року та на даний час, позбавив позивача можливості володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном за місцем його знаходження на використовувати у господарській діяльності, внаслідок чого ПНВК «Інтербізнес» зазнала майнових збитків у вигляді недоотриманих доходів (прибутку), на підтвердження розміру яких позивачем надані експертні висновки.
Суд зазначає, що статтею 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, серед іншого, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.
Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.
Разом із тим відповідно до частини 1 статті 142 Господарського кодексу України прибуток (доход) суб`єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб`єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань.
Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.
При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03.08.2018 у справі №923/700/17, а також у постановах Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі №923/2075/15, від 09.12.2014 у справі №5023/4983/12)
Таким чином, розрахунок упущеної вигоди має бути обґрунтованим та документально підтвердженим.
При визначенні розміру збитків позивачем враховано постанову Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 року № 326 «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації» (далі - Порядок), та Методику визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності. 
Згідно пункту 9 розділу 1 Методики визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності, затвердженої Наказом Міністерства економіки України та Фонду державного майна України 18 жовтня 2022 року № 3904/1223 (далі - Методика), для цілей цієї Методики за умовну грошову одиницю приймають долар США. Отриманий результат в еквіваленті умовної грошової одиниці переводять у гривневий еквівалент за курсом Національного банку України на дату оцінки.
Так, Порядок встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (шкода та збитки), починаючи з 19 лютого 2014 року. Визначення шкоди та збитків здійснюється окремо за такими напрямами, зокрема, економічні втрати підприємств (крім підприємств оборонно-промислового комплексу), у тому числі господарських товариств, - напрям включає втрати підприємств усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна, втрати фінансових активів, а також упущену вигоду від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності.
Основні показники, які оцінюються:
- вартість втраченого, знищеного чи пошкодженого майна державних підприємств, у тому числі господарських товариств, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв);
- вартість втраченого, знищеного чи пошкодженого майна підприємств недержавної форми власності;
- вартість втрачених фінансових активів державних підприємств, у тому числі господарських товариств, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв);
- вартість втрачених фінансових активів підприємств недержавної форми власності; упущена вигода державних підприємств, у тому числі господарських товариств, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв);
- упущена вигода підприємств недержавної форми власності;
- втрати державних підприємств, у тому числі господарських товариств, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв), від неоплачених товарів, робіт і послуг, наданих та спожитих на тимчасово окупованих територіях;
- втрати підприємств недержавної форми власності від неоплачених товарів, робіт і послуг, наданих та спожитих на тимчасово окупованих територіях (підпункт 18 пункту 2).
Пунктом 2 Загальних засад оцінки збитків, завданих майну та майновим правам внаслідок збройної агресії Російської Федерації передбачено, що збитки - вартість втраченого, пошкодженого та (або) знищеного майна, що зазнало руйнівного впливу внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, ракетно-бомбових ударів в ході збройної агресії Російської Федерації, а також розмір витрат, необхідний для відновлення порушеного права (реальні збитки); та/або розмір доходу, який постраждалий міг би одержати за умови відсутності збройної агресії Російської Федерації (упущена вигода).
Відповідно до п. 5 Загальних засад оцінки збитків, завданих майну та майновим правам внаслідок збройної агресії Російської Федерації (додаток до Постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 року № 326) оцінка збитків, завданих постраждалим, здійснюється шляхом проведення аналітичної оцінки збитків, стандартизованої, незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи.
Незалежна оцінка збитків проводиться суб`єктами оціночної діяльності - суб`єктами господарювання, визнаними такими Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" (далі - суб`єкти оціночної діяльності), із дотриманням національних стандартів оцінки майна та Міжнародних стандартів оцінки майна з урахуванням особливостей, що визначені цими Загальними засадами та методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку.
Також цим Додатком до Порядку визначено, що:
збитки - вартість втраченого, пошкодженого та (або) знищеного майна, що зазнало руйнівного впливу внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, ракетно-бомбових ударів в ході збройної агресії російської федерації, а також розмір витрат, необхідний для відновлення порушеного права (реальні збитки); та/або розмір доходу, який постраждалий міг би одержати за умови відсутності збройної агресії російської федерації (упущена вигода);
звіт про оцінку збитків - документ, в якому викладаються результати незалежної оцінки збитків, проведеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання (оцінювачем) відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну діяльність в Україні".
Об`єктом збитків є майно, майнові права та інші активи, що належать постраждалим та зазнали руйнівного впливу, за секторами, один з яких є виробничий сектор, що включає торгівлю. До збитків також належить дохід, який постраждалий міг би одержати за умови відсутності збройної агресії російської федерації (упущена вигода). (п. 6 Додатку до Порядку).
Відповідно до п. 5 Додатку до Порядку метою оцінки збитків є:
визначення розміру реальних збитків (у вартісному виразі);
визначення упущеної вигоди;
визначення витрат, необхідних для відновлення майна та майнових прав, що зазнали руйнівного впливу.
Згідно п. 6.3 розділу ІІІ вказаної вище Методики розмір реальних збитків щодо такого майна оцінюють, виходячи з облікових даних фінансової звітності суб`єкта господарювання, установи, організації, облікових даних фінансової звітності власника або балансоутримувача такого майна, складеної станом на 31 грудня 2021 року, що відображає фактично понесені витрати на придбання майна. Оцінка проводиться за наявності одного з таких документів: копії протоколу огляду місця подій, що підтверджує факт пошкоджень, втрати або знищення майна, або акта/виписки з протоколу огляду місця подій, що підтверджує факт пошкоджень/знищення/втрату майна, або експертного висновку торгово-промислової палати щодо обстеження залишків готової продукції, напівфабрикатів або сировини по кількості і якості та втратах за підсумком пошкодження/знищення товарів, або інших доказах щодо наявності такого майна на дату заподіяння шкоди.
З наданих позивачем та наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що масованими обстрілами було пошкоджене/знищене належне позивачу на праві власності майно, розташоване за адресами: Донецька обл., Волноваський р-н, с. Рибинське та Донецька обл., Волноваський р-н, с. Ближнє.
Так, з метою захисту своїх порушених прав та відшкодування Російською Федерацією завданої пошкодженням/знищенням будівель, споруд і обладнання шкоди позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації про стягнення майнової шкоди у розмірі 2625355487,53 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 року у справі № 910/7193/24, яке набрало законної сили 17.02.2025 року, задоволено в повному обсязі позовні вимоги НПВК «Інтербізнес» та стягнуто з Російської Федерації (Russian Federation код ISO ru/rus 643) в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації (125993, ГСП-3, Російська Федерація, м. Москва, вул. Велика Дмитровка, 15А, буд. 1) на користь Приватної науково-виробничої компанії "Інтербізнес" (03115, м. Київ, пр. Берестейський, 121 В, офіс 106; ідентифікаційний код 01200244) майнову шкоду у сумі 2 625 355 487,53 грн., що в грошовому еквіваленті іноземної валюти становить 65 283 802,80 євро, а також та 2 450 000,00 грн. витрат на проведення експертизи. Також стягнуто з Російської Федерації (Russian Federation код ISO ru/rus 643) в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації (125993, ГСП-3, Російська Федерація, м. Москва, вул. Велика Дмитровка, 15А, буд. 1) в дохід Державного бюджету України судовий збір у сумі 1 059 800,00 грн.
На примусове виконання рішення суду у справі № 910/7193/24 видано відповідні накази від 16.05.2025 року.
Зокрема, у вказаній справі № 910/7193/24 Господарським судом міста Києва встановлено факт пошкодження/руйнування майна (інженерно-комунікаційних споруд та будівель), що знаходилось в селі Рибинське та селі Ближнє Волноваського району Донецької області внаслідок масованих артилерійських обстрілів (ракетних ударів) по території птахофабрики та завдання позивачеві майнових збитків внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України в розмірі 65 283 802,80 Євро або 2 625 355 487,53 грн. з ПДВ, що визначений на підставі висновку експертів та становить загальну вартість заміщення (відтворення) та відновлення будівель, споруд та обладнання птахофабрики Філія "Волноваська птахофабрика" ПНВК "ІНТЕРБІЗНЕС" станом на 14.08.2023 року.
Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/1427 від 18.11.2003 "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").
Європейський суд з прав людини також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95 від 28 жовтня 1999 року, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11 від 29 листопада 2016 року, § 123). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92 від 22 листопада 1995 року, § 36).
Даний принцип тісно пов`язаний з приписами частини 4 статті 75 ГПК України, якою передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачі, відповідачі, треті особи, тощо.
Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.
Наведені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, постановах Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16 та від 28.03.2023 у справі № 910/16266/20.
За таких обставин встановлені вищезазначеним рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 року у справі №910/7193/24 пошкодження/руйнування майна (інженерно-комунікаційних споруд та будівель), що знаходилось в селі Рибинське та селі Ближнє Волноваського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації в силу імперативних вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України мають преюдиційне значення для даної справи та не підлягають повторному доказуванню.
Відповідно до наданих позивачем висновків експертів Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз № 24-3377 від 20.08.2024 року та № 24-5386 від 10.12.2024 року підтверджується розрахунок недоотриманих позивачем доходів внаслідок зменшення обсягу реалізації курячого яйця та неможливості використовувати потужності для утримання біологічного активу (курей-несучок) внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України:
- за період з 01.03.2022 по 31.12.2023 на загальну суму 1 852 976 231,23 грн., що в еквіваленті іноземної валюти складає 53 560 797,25 дол. США з урахуванням офіційного валютного курсу, встановленого та оприлюдненого Національним банком України за досліджуваний період;
- за період з 01.01.2024 по 31.07.2024 на загальну суму 428 590 841,59 грн., що в еквіваленті іноземної валюти складає 10 900 824,68 дол. США з урахуванням офіційного валютного курсу, встановленого та оприлюдненого Національним банком України в досліджуваний період.
Загальний розмір недоотриманих позивачем доходів внаслідок збройної агресії Російської Федерації за період з 01.03.2022 по 31.07.2024 становить 2 281 567 072, 82 грн., що в еквіваленті іноземної валюти складає 64 461 621,93 дол. США.
При цьому, як встановлено судом, що при складанні Висновків експерта № 24-3377 від 20.08.2024 та №24-5386 від 10.12.2024 крім інших матеріалів, які використовувались експертом для проведення експертного дослідження, також використано Висновки №137-0105 від 30.05.2024 та №137-0121 від 29.08.2024 року, складені судовим експертом Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області Карнаух М.М. за результатами проведення судової товарознавчої експертизи згідно заявок позивача б/н від 15.05.2024 року та б/н від 09.08.2024 року, якими встановлено середню ринкову вартість одного курячого яйці з урахуванням ПДВ помісячно за період з березня 2022 року по грудень 2023 року та з січня 2024 року по липень 2024 року.
Крім цього, розрахунок прогнозованої кількості виробництва яйця здійснено з урахуванням рекомендацій розробника кросу «Novogen», яких дотримується позивач під час утримання курей-несучок, внаслідок чого, як зазначено позивачем, протягом багатьох років діяльності птахофабрик позивача отриманий результат по яйценоскості та показникам продуктивності з виробництва яйця курячого харчового столового, який збігається з встановленими розробником кросу «Novogen» показниками.
У вищезазначених Висновках експерта № 24-3377 від 20.08.2024 та №24-5386 від 10.12.2024 року зазначено про те, що вони підготовлені для подання до суду та експерт обізнаний про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову від поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за статями 384, 385 Кримінального кодексу України.
У відповідності до статті 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Отже, надання оцінки доказам є виключною компетенцією суду, тоді як принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.
Водночас, судове пізнання завжди опосередковане оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.04.2020 року у справі №910/5300/17.
Суд зазначає, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення (частина 1 статті 101 ГПК України).
Водночас суд наголошує, що за визначенням поняття «судова експертиза» наведеному у статті 1 Закону України "Про судову експертизу" - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.
Спеціальні знання - це професійні знання, отримані в результаті навчання, а також навички, отримані обізнаною особою в процесі практичної діяльності в різноманітних галузях науки, техніки та інших суспільно корисних галузях людської діяльності, які використовуються разом з науково-технічними засобами під час проведення експертизи. Змістом спеціальних знань є теоретично обґрунтовані і перевірені практикою положення і правила, які можуть відноситися до будь-якої галузі науки, техніки, мистецтва тощо.
Згідно з частиною 2 статті 10 Закону України "Про судову експертизу" судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта.
Тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 року зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
При цьому, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Наведене відповідає правовій позиції, викладеній, зокрема, у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18.
Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.
За таких умов, наявні в матеріалах справи висновки експерта є належними та допустимими доказами, які підлягають врахуванню та оцінці судом при розгляді цієї господарської справи.
Наразі, будь - яких заперечень щодо обставин виникнення, розміру та складу заявлених позивачем до стягнення збитків (упущеної вигоди) від відповідача до суду на час розгляду справи по суті не надходило. 
Таким чином, виходячи з таких принципів господарського судочинства як диспозитивність і змагальність сторін, оцінюючи в сукупності наявні в матеріалах даної справи докази, якими в сукупності з отриманими за наслідками проведення економічної експертизи висновками підтверджуються доводи позивача про розмір завданих відповідачем внаслідок знищення/пошкодження майна ПНВК «Інтербізнес» збитків, за висновками суду надані позивачем докази беззаперечно свідчать про заподіяння останньому матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди (неотриманого прибутку) в розмірі 2 281 567 072,82 грн.
При цьому, враховуючи положення Методики щодо визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією російської федерації, а також упущеної вигоди в частині врахування для цілей цієї Методики за умовну грошову одиницю долару США з наступним переведенням у гривневий еквівалент за курсом Національного банку України, розмір збитків, що підлягають стягненню з відповідача у даному спорі, визначається судом в гривнях України, з зазначенням валютного еквіваленту в доларах США.
Суд наголошує, що обов`язковою умовою притягнення відповідача до відповідальності за завдану шкоду є встановлення протиправності його дій відповідно до положень застосованого матеріального закону.
Так, Резолюцією Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Агресія проти України» A/RES/ES-11/1 від 02.03.2022 визнається, що Росія вчинила агресію проти України, порушивши базові норми ООН, і якою від Російської Федерації вимагається припинити збройну агресію проти України, негайно, повністю та безумовно вивести всі свої збройні сили з території України в межах її міжнародно визнаних кордонів.
Відповідно до проміжного рішення Міжнародного суду Організації Об`єднаних Націй від 16.03.2022 на найвищому юридичному рівні констатовано факт вторгнення Росії на територію України.
Суд, дослідивши подані позивачем докази, дійшов висновку про наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями Російської Федерації, що полягають у збройній агресії та тимчасовій окупації сіл Рибинське та Ближнє Волноваського району Донецької області та негативними наслідками у вигляді майнових збитків у вигляді упущеної вигоди, завданих позивачу пошкодженням/знищенням майна, що перебувало на балансі Філії "Волноваська птахофабрика" ПНВК "ІНТЕРБІЗНЕС" та знаходилось на окупованій території, що підтверджено належними та допустимими доказами та встановлено, зокрема, в межах господарської справи № 910/7193/24. Порушення прав позивача полягає у знищенні/пошкодженні майна та відсутності доступу до нього, а також порушенні права власності позивача на об`єкти нерухомого майна, що, у свою чергу, позбавляє власника можливості володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном за місцем його знаходження, використовувати в господарській діяльності (вирощувати свійську птицю з метою виробництва яйці курячого харчового) та, як наслідок, отримувати відповідний дохід. 
У зв`язку з цим суд вважає доведеним, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації позивач поніс збитки у вигляді упущеної вигоди (неотриманих доходів) в загальному розмірі 2 281 567 072,82 грн., що в еквіваленті іноземної валюти складає 64 461 621,93 дол. США.
Таким чином, за висновками суду, на підставі наявних у справі доказів позивачем належним чином доведено обставини позбавлення позивача належного останньому майна (знищенні/пошкодженні виробничих потужностей) та завдання шкоди діями відповідача, підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача - військовою агресією та завданою позивачеві шкодою, розмір якої підтверджується висновками експертів, а також наявність вини відповідача у заподіянні шкоди позивачу у формі умислу, протиправність дій відповідача підтверджується наявними у справі доказами та на неї прямо вказують відповідні положення матеріального закону, у зв`язку з чим позивач набув право на відшкодування заподіяної йому шкоди у розмірі і в порядку, передбаченими цивільним законодавством.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції законів України та на засадах верховенства права (частина 1статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.
Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.
Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню в заявленому розмірі.
Згідно частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно (п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»).
У відповідності до підпункту 1 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Відповідно до частини 2 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
З огляду на те, що позивач від сплати судового збору за розгляд даного спору звільнений, судовий збір за розгляд даної справи підлягає стягненню з відповідача в дохід Державного бюджету України.
Керуючись ст. ст. 73-80, 86, 123, 129, 238, 240, 241, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.
2. Стягнути з Російської Федерації (Russian Federation код ISO ru/rus 643) в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації (125993, ГСП-3, Російська Федерація, м. Москва, вул. Велика Дмитровка, 15А, буд. 1) на користь Приватної науково-виробничої компанії "Інтербізнес" (57440, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с. Калинівка, Березанська ТГ, вул. Центральна, буд. 1; код ЄДРПОУ 01200244) збитки (упущену вигоду) в сумі 2 281 567 072,82 (два мільярди двісті вісімдесят один мільйон п`ятсот шістдесят сім тисяч сімдесят дві) грн. 82 коп., що в грошовому еквіваленті іноземної валюти становить 64 461 621 (шістдесят чотири мільйони чотириста шістдесят одну тисячу шістсот двадцять один) долар США 93 центи.
3. Стягнути з Російської Федерації (Russian Federation код ISO ru/rus 643) в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації (125993, ГСП-3, Російська Федерація, м. Москва, вул. Велика Дмитровка, 15А, буд. 1) в дохід Державного бюджету України судовий збір у сумі 1 059 800 (один мільйон п`ятдесят дев`ять тисяч вісімсот) грн. 00 коп.
4. Накази видати після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено та підписано 01 травня 2026 року.

Суддя А.М. Селівон