ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 р.	Справа № 520/9193/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Григоренко І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.05.2026, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., м. Харків у справі № 520/9193/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України  
третя особа  Публічне акціонерне товариство акціонерний банк "Укргазбанк" 
про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ), звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - відповідач, Шевченківський ВДВС у м. Харкові ХМУ МЮУ), третя особа Публічне акціонерне товариство акціонерний банк "Укргазбанк" (далі - ПАТ АБ "Укргазбанк"), в якому просила суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 13685,08 грн. у виконавчому провадженні №53238051, винесену 07.04.2026 головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Бакшеєвим С.М.; 
- визнати протиправною та скасувати постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 69,00 грн. у виконавчому провадженні №53238051, винесену 07.04.2026 головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Бакшеєвим С.М.
В обґрунтування позову зазначила, що виконавче провадження №53238051, яке було відкрите 13.01.2017 на підставі виконавчого листа №2/644/498/16, виданого 26.08.2016 Апеляційним судом Харківської області по справі №644/1299/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Укргазбанк" 136850,86 грн, було завершене ще 26.12.2017 шляхом повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). При цьому, жодних коштів у його межах стягнуто не було, всі зобов`язання перед банком були виконані добровільно поза межами виконавчого провадження, що підтверджується довідкою банку від 02.02.2026 №270/20/603/2026. Повторно виконавчий документ до виконання не пред`являвся.
В подальшому, позивачу стало відомо, що постановою начальника Шевченківського ВДВС у м. Харкові ХМУ МЮУ про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження від 07.04.2026 було визнано дії державного виконавця Ковтуна А.А. за ВП №53238051 такими, що суперечать вимогам закону і здійснені з порушеннями вимог статей 27, 74 Закону №1404-VІІІ та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 №2832/5) (далі - Інструкція №512/5 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а також зобов`язано головного державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Харкові ХМУ МЮУ Бакшеєва С.М. привести виконавче провадження у відповідність до вимог Закону №1404-VІІІ, винести постанову про стягнення виконавчого збору та постанову про стягнення витрат виконавчого провадження. Крім цього, за результатами перевірки 07.04.2026 начальником Шевченківського ВДВС у м. Харкові ХМУ МЮУ було винесено постанову про скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.12.2017. 
07.04.2026 головним державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Харкові ХМУ МЮУ Бакшеєвим С.М., з посиланнями на статтю 27 Закону №1404-VІІІ та постанову про відкриття виконавчого провадження №53238051 від 13.01.2017, винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 13685,08 грн. Також головним державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Харкові ХМУ МЮУ Бакшеєвим С.М., з посиланнями на статтю 42 Закону №1404-VІІІ та пункт 2 розділу VI Інструкції №512/5, винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 69,00 грн.
Позивач вважає, що оскаржувані постанови прийняті: за відсутності належним чином відновленого виконавчого провадження №53238051; поза межами повноважень державного виконавця; із ретроактивним застосуванням нормативного регулювання, а саме шляхом застосування нової редакції закону до правовідносин, які виникли до набрання нею чинності; без доказів фактичного стягнення коштів та без доказів фактичного понесення витрат; всупереч статті 58 Конституції України, статтям 27, 41, 42 Закону №1404-VIII та критеріям законності, обґрунтованості та критеріям вмотивованості акта індивідуальної дії, а отже є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
Відповідач з поданим позовом не погодився, подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що на примусовому виконанні у державного виконавця відділу перебуває виконавче провадження №53238051 відкрите на виконання виконавчого листа Апеляційного суду Харківської області №2/644/498/16 від 26.08.2016 про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» у розмірі 136850,86 грн. 13.01.2017 державним виконавцем, керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону №1404-VIII, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №53238051 в якій, зокрема, зазначено про необхідність боржнику сплатити суму виконавчого збору у розмірі 13685,08 грн та розпочато примусове виконання. 01.02.2017 винесено постанову про арешт майна боржника в межах суми боргу за виконавчим провадженням з урахуванням суми виконавчого збору. У ході примусового виконання майна та грошових коштів, на яке можливо звернути стягнення, виявлено не було. 26.12.2017 вказане виконавче провадження було завершено на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII. Відповідно до статті 40 Закону №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа згідно з пунктом 2 статті 37 вказаного Закону, заходи примусового виконання не скасовуються, арешти не знімаються. 
07.04.2026 за заявою представника боржника начальником відділу було проведено перевірку у ході якої встановлено, що державним виконавцем під час примусового виконання не було винесено постанову про стягнення виконавчого збору, чим порушено вимоги статті 27 Закону №1404-VIII. Також відповідно до розділу ХІІ Інструкції №512/5 виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. 
За результатами перевірки начальником відділу винесено відповідні процесуальні документи, а саме згідно зі статтею 74 Закону №1404-VIII скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.02.2017 та зобов`язано державного виконавця, якому передане вказане виконавче провадження, привести його у відповідність до норм чинного законодавства, та винести постанови про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. 
Після скасування постанови про повернення виконавчого документа, у відкритому виконавчому провадженні державним виконавцем 07.04.2026 винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 13685,08 грн, що становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню та постанову про стягнення витрат виконавчого провадження у розмірі 69 грн., (розмір встановлений наказом Міністерства юстиції України №954/5 від 24.03.2017) що становить фіксовану суму витрат за користування АСВП (автоматизована система виконавчого провадження) за кожне відкрите виконавче провадження. 
З огляду на викладене, відповідач вважає постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 13685,08 грн по ВП №53238051 від 07.04.2026 та постанову про стягнення витрат виконавчого провадження у розмірі 69,00 грн по ВП №53238051 від 07.04.2026 винесеними в рамках чинного законодавства та з дотриманням норм Закону №1404-VIII. 
Третя особа, ПАТ АБ "УКРГАЗБАНК", подала до суду письмові пояснення, у яких зазначила, що всі зобов`язання ОСОБА_1 перед Банком за кредитним договором №68/08/-Р-Г від 23.06.2008 були виконані нею у повному обсязі.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.05.2026 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено, з виходом за межі предмету позову та за межі підстав позову. Визнано протиправною та скасовано постанову начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 07.04.2026 року про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження №53238051. Визнано протиправною та скасовано постанову начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління міністерства юстиції від 07.04.2026 року про скасування процесуального документу - постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.12.2017р. по ВП №53238051. Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 07.04.2026 року по виконавчому провадженню №53238051 про стягнення виконавчого збору. Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 07.04.2026 року по виконавчому провадженню №53238051 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (ідентифікаційний код - 34952393, місцезнаходження - вул. Студентська, буд. 5/6, м. Харків, 61024) на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. - НОМЕР_1 , зареєстрована адреса місця проживання - АДРЕСА_1 ) 1.064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири гривні 96 копійок) у якості компенсації витрат на оплату судового збору.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що на примусовому виконанні у державного виконавця відділу перебуває виконавче провадження №53238051 відкрите на виконання виконавчого листа Апеляційного суду Харківської області №2/644/498/16 від 26.08.2016 про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» у розмірі 136850,86 грн. 13.01.2017 державним виконавцем, керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону №1404-VIII, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №53238051 в якій зокрема зазначено про необхідність боржнику сплатити суму виконавчого збору у розмірі 13685,08 грн та розпочато примусове виконання. 01.02.2017 під час примусового виконання державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника в межах суми боргу за виконавчим провадженням з урахуванням суми виконавчого збору. У ході примусового виконання майна та грошових коштів, на яке можливо звернути стягнення, виявлено не було. 
26.12.2017 вказане виконавче провадження було завершено на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII. Відповідно до статті 40 Закону №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа згідно пункту 2 статті 37 вказаного Закону, заходи примусового виконання не скасовуються, арешти не знімаються. 
07.04.2026 за заявою представника боржника начальником відділу було проведено перевірку у ході якої встановлено, що відповідно до статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Однак в супереч вказаній нормі державним виконавцем під час примусового виконання не було винесено постанову про стягнення виконавчого збору, чим порушено вимоги статті 27 Закону №1404-VIII. Також відповідно до розділу ХІІ Інструкції №512/5 виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Відповідно до статті 74 Закону №1404-VIII начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом. 
За результатами перевірки начальником відділу винесено відповідні процесуальні документи, а саме згідно зі статтею 74 Закону №1404-VIII скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.02.2017 та зобов`язано державного виконавця, якому передане вказане виконавче провадження, привести його у відповідність до норм чинного законодавства, винести постанови про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Відповідно до частини 2 статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. 
На підставі викладеного, після скасування постанови про повернення виконавчого документа, у відкритому виконавчому провадженні державним виконавцем 07.04.2026 винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 13685,08 грн, що становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню та постанову про стягнення витрат виконавчого провадження у розмірі 69 грн (розмір встановлений наказом Міністерства юстиції України №954/5 від 24.03.2017), що становить фіксовану суму витрат за користування АСВП (автоматизована система виконавчого провадження) за кожне відкрите виконавче провадження. 
З огляду на викладене, апелянт вважає постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 13685,08 грн по ВП №53238051 від 07.04.2026 та постанову про стягнення витрат виконавчого провадження у розмірі 69,00 грн по ВП №53238051 від 07.04.2026 винесеним в рамках чинного законодавства та з дотриманням норм Закону №1404-VIII. 
Зауважив, що суд першої інстанції безпідставно та без належних обґрунтувань вийшов за межі позовних вимог, фактично вирішивши питання, що не належали до предмету доказування у цій справі.
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вона, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Зауважила, що апеляційна скарга фактично зводиться до повторення позиції відповідача, викладеної ним у суді першої інстанції, та не містить належного спростування ключових висновків суду. Апелянт повторно посилається на те, що виконавче провадження №53238051 було відкрито 13.01.2017, що в постанові про відкриття виконавчого провадження нібито зазначалося про необхідність сплати виконавчого збору, що під час перевірки було встановлено факт невинесення державним виконавцем окремих постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, а тому, на думку апелянта, 07.04.2026 такі постанови були винесені правомірно. 
Зазначила, що вказані доводи вже були предметом дослідження суду першої інстанції та обґрунтовано відхилені. Апеляційна скарга не містить належного пояснення, у чому саме полягає неправильність висновків суду першої інстанції: щодо застосування редакції статті 27 Закону №1404-VIII, чинної у 2017 році; щодо відсутності фактичного стягнення коштів органом державної виконавчої служби; щодо добровільного виконання позивачем зобов`язань перед банком поза межами виконавчого провадження; щодо порушення принципу правової визначеності внаслідок спроби сформувати нові майнові зобов`язання боржника майже через дев`ять років після фактичного завершення виконавчого провадження.
Відповідно до частини 2 статті 313, частини 3 статті 268 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін. 
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що на примусовому виконанні у Дзержинському відділі державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області перебувало виконавче провадження №53238051, відкрите постановою державного виконавця відділу Ковтуна А.А. від 13.01.2017 з виконання виконавчого листа Апеляційного суду Харківської області суддя Ізмайлова І.К. №2/644/498/16, виданого 26.08.2016 про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» у розмірі 136850,86 грн (а.с. 18). 
Постановою державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ковтуном А.А. від 01.02.2017 ВП №53238051 з метою повного та фактичного виконання рішення суду було накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору 150535,94 грн (а.с. 17).
Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ковтуном А.А. від 26.12.2017 прийнято постанову про повернення виконавчого документа по ВП №53238051 стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII, у зв`язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до Закону №1404-VIII заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 26.12.2020 (а.с. 21).
За викладеними у позові твердженнями позивача, усі фінансові зобов`язання перед ПАТ АБ «Укргазбанк» ОСОБА_1 виконані у повному обсязі поза межами виконавчого провадження №53238051, що підтверджується довідкою банку від 02.02.2026 №5-270/20/603/2026.
Ці обставини були підтверджені представником третьої особи під час розгляду справи в суді першої інстанції.
24.02.2026 з метою зняття арешту, накладеного на все майно ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження №53238051, та виключення відповідних відомостей з Єдиного реєстру боржників, ОСОБА_1 звернулась із відповідною заявою до Шевченківського ВДВС у м. Харкові ХМУ МЮУ (далі за текстом - Заява №1), в якій просила: 1) винести постанову про зняття арешту, накладеного на все майно ОСОБА_1 згідно постанови від 01.02.2017 в межах виконавчого провадження №53238051; 2) виключити відповідні відомості про ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників; 3) постанову про зняття арешту з майна ОСОБА_1 надіслати органам установам, посадовим особам, яким була надіслана на виконання постанова про накладення арешту на майно ОСОБА_1 (у тому числі, але не виключно: органам та установам, які посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію; банківським, іншим фінансовим установам, поліції, тощо), та вчинити інші дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна; 4) надати письмову відповідь про результати розгляду цієї заяви у встановлений законом строк на електронну пошту (а.с. 13-14). 
Листом №31175 від 05.03.2026 за результатами розгляду заяви від 24.02.2026 щодо скасування заходів примусового виконання у відношенні боржника ОСОБА_1 відповідач, окрім іншого, повідомив, що згідно проведеної перевірки відомостей АСВП (автоматизована система виконавчого провадження) встановлено, що на примусовому виконанні у відділі перебувало ВП №53238051 відкрите на виконання виконавчого листа Апеляційного суду Харківської області №2/644/498/16 від 26.08.2016 про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» у розмірі 136850,86 грн. 13.01.2017 державним виконавцем керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 №1404-VIII винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №53238051, в якій зокрема зазначено про необхідність боржнику сплатити суму виконавчого збору у розмірі 13.685,08 грн та розпочато примусове виконання. У ході примусового виконання майна та грошових коштів на яке можливо звернути стягнення виявлено не було. 26.12.2017 вказане виконавче провадження було завершено на підставі частини 1 пункту 2 статті 37 Закону №1404-VIII. Так як сума виконавчого збору боржником не погашена наразі відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника та виключення відомостей щодо боржника з Єдиного реєстру боржників (а.с. 9).
01.04.2026 ОСОБА_1 звернулась із відповідною заявою до Шевченківського ВДВС у м. Харкові ХМУ МЮУ (далі за текстом - Заява №2), в якій, зокрема, зазначила, що текст постанови про відкриття виконавчого провадження №53238051 від 13.01.2017, який наявний у розпорядженні ОСОБА_1 та міститься в Автоматизованій системі виконавчого провадження, не містить резолютивної частини про стягнення з боржника виконавчого збору, не містить окремого пункту про винесення постанови про стягнення виконавчого збору, а також не містить формулювання, яке б давало підстави для однозначного висновку про прийняття державним виконавцем окремого процесуального рішення щодо стягнення виконавчого збору. Оскільки зазначені обставини мають істотне значення для правильного встановлення фактичних обставин справи, для з`ясування наявності або відсутності порушення прав ОСОБА_1 , а також для встановлення правової природи вимоги Шевченківського ВДВС та визначення належного способу подальшого захисту її прав та інтересів, позивач просила надати повну, чітку та достовірну інформацію з цього питання (а.с. 15-16).
Постановою начальника Шевченківського ВДВС у м. Харкові ХМУ МЮУ про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження від 07.04.2026 згідно заяви ОСОБА_1 в порядку статті 74 Закону №1404-VIII та розділу XII Інструкції №512/5 було проведено перевірку матеріалів виконавчого провадження №53238051, за результатом якої встановлено, що державним виконавцем Ковтуном А.А. одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження не було винесено постанову про стягнення виконавчого збору, чим порушено вимоги статті 27 Закону №1404-VIII. Також всупереч вимозі розділу XII Інструкції №512/5 постанова про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження винесена не була, чим порушено вимоги вказаної інструкції. Вказаною постановою було визнано дії державного виконавця Ковтуна А.А. за ВП №53238051 такими, що вони суперечать вимогам закону та здійснені з порушеннями вимог статей 27, 74 Закону №1404-VIII, Інструкції №512/5; зобов`язано головного державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Харкові ХМУ МЮУ Бакшеєва С.М. привести виконавче провадження у відповідність до вимог Закону №1404-VIII, винести постанову про стягнення виконавчого збору та постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (а.с. 19 зворот - 20).
Крім цього, за результатами перевірки, постановою начальника Шевченківського ВДВС у м. Харкові ХМУ МЮУ Барсегяна А.О. про скасування процесуального документу від 07.04.2026 було винесено постанову, якою скасовано документ "Постанова про повернення виконавчого документу стягувачу" від 26.12.2017, що видав ОСОБА_3 (не діє) при примусовому виконанні: виконавчого листа №2/644/498/16, виданого 26.08.2016 Апеляційним судом Харківської області суддя Ізмаілов І.К. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ "Укргазбанк" 136850,86 грн (а.с. 24). 
07.04.2026 головним державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Харкові ХМУ МЮУ Бакшеєвим С.М. у ВП №53238051, з посиланнями на статтю 27 Закону №1404-VIII та постанову про відкриття виконавчого провадження від 13.01.2017, було винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 13685,08 грн (а.с. 11). 
Також, 07.04.2026 головним державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Харкові ХМУ МЮУ Бакшеєвим С.М. у ВП №53238051, з посиланнями на статтю 42 Закону №1404-VІІІ та пункт 2 розділу VI Інструкції №512/5, було винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначено для боржника розмір мінімальних витрат виконавчого провадження: 69,00 грн (а.с. 22 зворот - а.с. 23).
Листом від 10.04.2026 №47323 відповідач повідомив, що 07.04.2026 згідно заяви представника боржника начальником відділу було проведено перевірку у ході якої встановлено, що державним виконавцем Ковтуном А.А. не було винесено постанову про стягнення виконавчого збору, чим порушено вимоги статті 27 Закону №1404-VІІІ. Також в супереч вимозі розділу XII Інструкції №512/5 постанова про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження винесена не була, чим порушено вимоги вказаної інструкції. За результатами перевірки начальником відділу винесено відповідні процесуальні документи, а саме на підставі статті 74 Закону №1404-VІІІ скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.02.2017 та зобов`язано державного виконавця, якому передане вказане виконавче провадження, привести його у відповідність до норм чинного законодавства, та винести постанови про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. На підставі викладеного державним виконавцем 07.04.2026 винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 13685,08 грн та постанову про стягнення витрат виконавчого провадження у розмірі 69,00 грн. Так як сума виконавчого збору та витрат виконавчого провадження боржником не погашена наразі відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника та виключення відомостей щодо боржника з Єдиного реєстру боржників (а.с. 10).
Вважаючи протиправними постанову про стягнення виконавчого збору від 07.04.2026 по ВП №53238051 та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 07.04.2026 по ВП №53238051, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що у даному конкретному випадку суб`єкт владних повноважень у порядку частини 2 статті 77 КАС України не довів ані обставин відновлення виконавчого провадження №53238051 після настання події винесення постанови від 26.12.2017 по ВП №53238051 про повернення виконавчого документа стягувачу, ані відсутності обов`язку виконання згаданої вище виконавчої дії з відновлення виконавчого провадження. У спірних правовідносинах орган публічної адміністрації не забезпечив дотримання вимог частини 2 статті 19 Конституції України, адже застосував правила обчислення та справляння виконавчого збору за приписами статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції Закону України від 03.07.2018 №2475-VIII до виконавчого провадження, котре було порушено до календарної дати набрання чинності Законом України від 03.07.2018 №2475-VIII. Суд вважав, що у межах спірних правовідносин суб`єкт владних повноважень вдався до виправлення помилки минулих часів з приводу справляння виконавчого збору по минуванню проміжку часу у дев`ять років після відкриття та фактичного завершення виконавчого провадження, що не передбачено частиною 2 статті 19 Конституції України та суперечить статті 8 Конституції України, статтям 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, статті 1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Крім того, суд також зауважив, що оскаржені рішення суб`єкта владних повноважень фактично ґрунтуються на постанові начальника Шевченківського ВДВС у м. Харкові ХМУ МЮУ від 07.04.2026 про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження №53238051. Означена постанова умотивована посиланням на статтю 74 Закону №1404-VІІІ. При цьому, Заява №1 та Заява №2 не містили жодних вимог з приводу оскарження рішення (дій, бездіяльності) державного виконавця відносно справляння виконавчого збору та відносно справляння витрат виконавчого провадження, а тому ці заяви не могли бути правомірно використані для винесення постанови начальника Шевченківського ВДВС у м. Харкові ХМУ МЮУ від 07.04.2026 про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження №53238051. Тож, у дійсності постанова начальника Шевченківського ВДВС у м. Харкові ХМУ МЮУ від 07.04.2026 про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження №53238051 в частині перевірки правильності справляння виконавчого збору та витрат виконавчого провадження була прийнята за власною ініціативою начальника Відділу, що суперечить частині 2 статті 19 Конституції України. 
Відтак, суд дійшов висновку, що оскаржена заявником постанова від 07.04.2026 по ВП №53238051 про стягнення виконавчого збору в сумі - 13 685,08 грн та постанова від 07.04.2026 по ВП №53238051 про стягнення у сумі 69,00 грн процедурно ґрунтуються на свавільному акті державного органу - постанові начальника Шевченківського ВДВС у місті Харкові ХМУ МЮУ від 07.04.2026 про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження №53238051, а тому підлягають скасуванню як протиправні.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів встановила таке.
Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII (у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження №53238051) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У частині 1 статті 5 Закону №1404-VІІІ зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно зі статтею 10 Закону №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частини 1 статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції чинній до 28.08.2018) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом (частина 2 статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції чинній до 28.08.2018).
За приписами пунктів 1-6 частини 5 статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Також частиною 9 статті 27 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Приписами статей 40, 42 Закону №1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Частиною 3 статті 40 Закону №1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частиною 4 статті 42 Закону №1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону №1404-VІІІ в редакції, яка була чинною станом на момент відкриття виконавчого провадження, слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.
Тому, при стягненні виконавчого збору без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
З 28.08.2018 частину 2 статті 27 Закону №1404-VІІІ змінено Законом України №2475-VIII від 03.07.2018 та визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Тобто, з моменту відкриття виконавчого провадження 13.01.2017, повернення виконавчого документа стягувачу 26.12.2017 та до винесення спірної постанови про стягнення виконавчого збору 07.04.2026 редакції Закону №1404-VIII зазнали змін, унаслідок чого змінилася база обрахунку виконавчого збору.
Так, у період до 28.08.2018 розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як, у період після 28.08.2018 розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року у справі №1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Отже, положення статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції чинній у період до 28.08.2018) зменшували відповідальність ОСОБА_1 , як боржника, в порівнянні з нормами статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції чинній з 28.08.2018), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.
З огляду на викладене, у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в розмірі, який визначений у постанові від 07.04.2026, а тому така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону №1404-VIII, в редакції, чинній до 28.08.2018.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що за своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.
Аналогічні правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 справа №2540/3203/18.
За твердженнями позивача, усі фінансові зобов`язання перед ПАТ АБ «Укргазбанк» були виконані нею у повному обсязі поза межами виконавчого провадження, що підтверджується відповідною довідкою банку. Зазначені обставини були визнані представником третьої особи в судовому засіданні суду першої інстанції 07.05.2026 . 
Водночас, відповідачем не надано належних та допустимих доказів вчинення виконавчих дій, які б призвели до фактичного виконання рішення суду чи стягнення заборгованості в примусовому порядку. Навпаки, виконавчий документ було повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, та грошових коштів. За таких обставин відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями державного виконавця та подальшим погашенням заборгованості позивачем. 
Таким чином, з урахуванням того, що зміни внесені Законом №2475-VIII погіршили становище боржника ОСОБА_1 , а також те, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом №2/644/498/16 від 26.08.2016, колегія суддів вважає, що у державного виконавця були відсутні правові підстави для стягнення з позивачки виконавчого збору в сумі 13685,08 грн.
Зазначене дає підстави для висновку, що державний виконавець, приймаючи спірну постанову, не врахував принципу пропорційності, спрямованого на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються.
Наведений підхід відповідає усталеній судовій практиці Верховного Суду у подібних спорах, зокрема, у постановах від 28.01.2021 у справі №420/769/19, від 22.01.2021 у справі №400/4023/19, від 21.01.2021 у справі №640/3430/19, від 12.08.2020 у справі №1340/5053/18, від 28.10.2020 у справі №400/878/20, від 20.05.2020 у справі №640/32814/20, від 24.09.2025 у справі 140/36306/23 тощо.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що у постанові від 13.01.2017 про відкриття виконавчого провадження №53238051, зокрема, зазначено про необхідність боржнику сплатити суму виконавчого збору у розмірі 13685,08 грн, оскільки зміст зазначеної постанови таких приписів не містить. 
Також, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що державним виконавцем було вжито заходів примусового виконання шляхом накладення арешту на майно боржника в межах суми боргу з урахуванням суми виконавчого збору, оскільки не надано доказів того, що застосування таких заходів мало наслідком стягнення коштів на користь стягувача у виконавчому провадженні. Крім того, сама по собі вказівка у постанові про арешт майна боржника на загальну суму стягнення з урахуванням суми виконавчого збору не свідчить про належне визначення та стягнення виконавчого збору відповідно до вимог Закону №1404-VIII. При цьому постанова про відкриття виконавчого провадження не містила обов`язку боржника сплатити виконавчий збір та не визначала його розміру. Також матеріали справи не містять доказів винесення державним виконавцем окремої постанови про стягнення виконавчого збору під час здійснення відповідного виконавчого провадження.
За таких обставин посилання апелянта на врахування суми виконавчого збору при накладенні арешту на майно боржника не підтверджує факту виникнення у позивача обов`язку зі сплати такого збору та не спростовує висновків суду щодо відсутності належних правових підстав для його стягнення.
Також, 07.04.2026 головним державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Харкові ХМУ МЮУ Бакшеєвим С.М. у ВП №53238051, з посиланнями на статтю 42 Закону №1404-VІІІ та пункт 2 розділу VI Інструкції №512/5, було винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначено для боржника розмір мінімальних витрат виконавчого провадження: 69,00 грн (а.с. 22 зворот - а.с. 23).
Згідно з частинами 1, 2, 3 статті 42 Закону №1404-VІІІ кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
Відповідно до пункту 2 розділу VI Інструкції №512/5 витрати виконавчого провадження стягуються з боржника на підставі постанови виконавця про їх стягнення, у якій зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону.
У разі якщо при закінченні виконавчого провадження або поверненні виконавчого документа витрати виконавчого провадження не були стягнуті, постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом.
Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження, виділеною в окреме провадження, не пізніше наступного робочого дня після закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа.
Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
З аналізу положень частин 1- 3 статті 42 Закону №1404-VIII та пункту 2 розділу VI Інструкції №512/5 вбачається, що витрати виконавчого провадження підлягають стягненню з боржника на підставі постанови державного виконавця із визначенням їх видів та розміру та у строки, встановлені законом, зокрема під час розподілу стягнутих сум, повернення виконавчого документа або закінчення виконавчого провадження. У разі якщо витрати не були стягнуті на відповідній стадії, постанова про їх стягнення оформлюється у встановленому порядку та виконується в межах передбачених законом процедур виконавчого провадження.
У даному випадку постанова про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження від 07.04.2026 винесена у строк понад 9 років після повернення виконавчого документа стягувачу 26.12.2017, та без дотримання передбаченого законом порядку її реалізації.
Крім того, у матеріалах справи відсутні належні докази того, що такі витрати були фактично понесені у межах виконавчого провадження та належним чином визначені в розрізі їх видів та розмірів на момент його завершення, а також відсутні процесуальні підстави для їх визначення та стягнення після завершення виконавчих дій у спосіб, обраний відповідачем.
З огляду на встановлені обставини справи, слушними є висновки суду першої інстанції про те, що у межах спірних правовідносин суб`єкт владних повноважень фактично вдався до виправлення помилки попереднього періоду щодо справляння виконавчого збору шляхом винесення відповідної постанови після спливу значного проміжку часу - понад дев`ять років після відкриття та фактичного завершення виконавчого провадження.
Такий підхід не узгоджується з вимогами частини другої статті 19 Конституції України щодо обов`язку органів державної влади діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також суперечить принципу верховенства права, закріпленому статтею 8 Конституції України.
Крім того, вчинення таких дій порушує принцип мирного володіння майном, гарантований статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки створює непропорційне та непередбачуване втручання у майнові права особи після спливу значного часового проміжку та з урахуванням фактичного погашення боргу.
За таких обставин оскаржувана постанова про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження не може вважатися такою, що прийнята у спосіб, передбачений законом, та підлягає скасуванню.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що Інструкцією №512/5 передбачено обов`язкове віднесення витрат пов`язаних з винесенням постанови про стягнення виконавчого збору до мінімальних витрат виконавчого провадження.
Оскільки постанова про стягнення виконавчого збору у вказаному виконавчому провадженні підлягає скасуванню, тому витрати пов`язані із винесенням вказаної постанови не підлягають включення до розміру мінімальних витрат виконавчого провадження.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 06.09.2023 у справі №160/11725/22.
З огляду на наведене правове регулювання та висновки суду про відсутність підстав для стягнення виконавчого збору та мінімальних витрат виконавчого провадження з ОСОБА_1 у межах ВП №53238051, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що постанови головного державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Харкові ХМУ МЮУ Бакшеєва С.М. від 07.04.2026 ВП №53238051 про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження підлягають скасуванню як протиправні.
Отже, заявлені позивачем позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта в частині, яка стосується заявлених позивачем позовних вимог, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.
Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправними та скасування постанов про стягнення виконавчого збору та постанови про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Разом з цим, колегія суддів, погоджуючись із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання протиправними та скасування постанов про стягнення виконавчого збору та постанови про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження, водночас не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині виходу за межі предмета та підстав позову, з огляду на наступне.
Згідно з правилами частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності (частина 3 статті 9 КАС України).
Тож, звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії потрібно вчинити суду для відновлення порушеного права. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. 
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, зокрема у постановах від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 12.03.2026 у справі № 160/7268/23, від 19.05.2026 у справі №560/7741/24 та ін.
У постанові від 12.03.2026 у справі № 160/7268/23 Верховний Суд зауважив, що принцип стабільності є визначальним щодо можливості виходу за межі позовних вимог. При цьому, принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом, не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог (постанова Верховного Суду від 19.02.2019 у справі № 824/399/17-а). Відповідно, право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. Такий вихід за межі позовних вимог має бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява (постанова Верховного Суду від 24.09.2019 у справі № 819/1420/15).
У постанові від 08.04.2026 у справі №990/153/25 Велика Палата Верховного Суду сформулювала такий правовий висновок: " Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії потрібно вчинити суду для відновлення порушеного права. Своєю чергою, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема й щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Тож адміністративний суд розглядає спір у межах предмета спору та визначеного позивачем способу захисту. Водночас, якщо суд дійде висновку, що вибраний позивачем спосіб захисту не є ефективним, тоді для повного, належного та ефективного захисту порушеного права позивача суд може вийти за межі заявлених позовних вимог та обрати інший спосіб захисту порушеного права ".
Виходячи з положень частин 2, 3 статті 9 КАС України та правових висновків Верховного Суду, адміністративний суд розглядає справу виключно в межах предмета та підстав позову, визначених позивачем, а вихід за такі межі є виключним способом захисту, який допускається лише за умови його необхідності для ефективного захисту порушених прав та за відсутності ризику виникнення тотожного спору.
Як убачається зі змісту позовної заяви, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, самостійно визначила предмет позову: визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 13685,08 грн. у виконавчому провадженні №53238051, винесеної 07.04.2026 головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Бакшеєвим С.М.; визнання протиправною та скасування постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 69,00 грн. у виконавчому провадженні №53238051, винесеної 07.04.2026 головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Бакшеєвим С.М.
Підставою позову позивач зазначила, що оскаржувані постанови прийняті: за відсутності належним чином відновленого виконавчого провадження №53238051; поза межами повноважень державного виконавця; із ретроактивним застосуванням нормативного регулювання, а саме шляхом застосування нової редакції закону до правовідносин, які виникли до набрання нею чинності; без доказів фактичного стягнення коштів та без доказів фактичного понесення витрат; всупереч статті 58 Конституції України, статтям 27, 41, 42 Закону №1404-VIII та критеріям законності, обґрунтованості та критеріям вмотивованості акта індивідуальної дії, а отже є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
При цьому позивач не посилалася на протиправність постанов начальника Шевченківського ВДВС у м. Харкові ХМУ МЮУ від 07.04.2026 про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження №53238051 та про скасування процесуального документу - постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.12.2017 по ВП №53238051, а також не обґрунтовувала позовні вимоги необхідністю перевірки законності матеріалів виконавчого провадження в цілому.
Отже, зазначені обставини не були визначені позивачем як підстави позову та не становили предмету судового розгляду.
Водночас суд першої інстанції, виходячи за межі предмету та підстав позову та скасовуючи зазначені вище постанови, не навів належного обґрунтування, яким чином обраний ним спосіб захисту відповідає критерію ефективності захисту порушеного права позивача та чому такий вихід є необхідним у розумінні частини 2 статті 9 КАС України, а також не встановив відсутність можливості ефективного захисту прав позивача в межах заявлених позовних вимог.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що вихід суду першої інстанції за межі предмету та підстав позову в цій частині є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам статті 9 КАС України та принципу диспозитивності адміністративного судочинства.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно з частинами 1, 2 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.05.2026 у справі № 520/9193/26 в частині виходу за межі предмету позову та за межі підстав позову прийнято з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, а отже підлягає скасуванню.
В іншій частині рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не встановлено.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.05.2026 у справі № 520/9193/26 скасувати в частині виходу за межі предмету позову та за межі підстав позову та задоволення позову в частині: "Визнати протиправною та скасувати постанову начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 07.04.2026 року про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження №53238051. Визнати протиправною та скасувати постанову начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління міністерства юстиції від 07.04.2026 року про скасування процесуального документу - постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.12.2017р. по ВП №53238051".
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.05.2026 у справі № 520/9193/26 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		М.О. Семененко	
Судді	   	З.Г. Подобайло   І.С. Чалий   	
Повний текст постанови складено 17.06.2026.