ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року	Львів	Справа № 260/5917/25 пров. № А/857/1990/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Запотічний І.І., 
суддя Шинкар Т.І.

секретар судового засідання Слободян І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Ужгородської міської ради на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року (головуючий суддя Гаврилко С.Є., м.Ужгород, проголошено 13:24:57) у справі №260/5917/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради, Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
В С Т А Н О В И В:
22.07.2025 позивачка ( ОСОБА_1 ) звернулася в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради, Ужгородської міської ради, в якому просила: визнати протиправним та скасувати розпорядження Ужгородського міського голови Б.Андріїва 25.06.2025 №358/к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту, начальника управління розвитку соціальних послуг та міських цільових програм департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради з 26.06.2025 року; стягнути з Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.
Позов обгрунтовує тим, що оскаржуване розпорядження є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки в порушення вимог, статті 49-2 КЗпП України їй не були запропоновані всі наявні вакантні посади, за наявності таких в Департаменті соціальної політики Ужгородської міської ради на момент попередження про скорочення займаної нею посади та звільнення. Позивач вказував на те, що пропозиція усіх рівнозначних наявних вакантних посад є обов`язковою для належного дотримання процедури звільнення на підставі статті 40 пункту 1 КЗпП України. Вказує, що фактично в Департаменті соціальної політики Ужгородської міської ради не було проведено змін в організації виробництва і праці, в тому числі шляхом ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання установи, не відбувалося скорочення чисельності або штату працівників. Крім того, позивач зазначав про те, що в порушення статті 42 КЗпП України відповідач не проводив аналізу продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися працювати, та тих, які підлягали звільненню. А відтак, вказує на неправомірність прийнятого відповідачем наказу про звільнення.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано розпорядження Ужгородського міського голови Б. Андріїва від 25 червня 2025 року № 358/к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на займаній до звільнення посаді заступника директора департаменту, начальника управління розвитку соціальних послуг та міських цільових програм департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради, з 26 червня 2025 року. Стягнуто з Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 239004,09 (двісті тридцять дев`ять тисяч чотири гривні 09 копійок) грн. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній до звільнення посаді заступника директора департаменту, начальника управління розвитку соціальних послуг та міських цільових програм департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради, з 26 червня 2025 року та стягнення з Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради на користь ОСОБА_1 заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 47370,16 (сорок сім тисяч триста сімдесят гривень 16 копійок) грн.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що рішенням LXV сесії міської ради VII скликання від 20 лютого 2025 року № 2155 «Про структуру департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради», а саме пунктом 1 було внесено зміни до структури департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради в межах затвердженої штатної чисельності, а саме: підпунктом 1.1.2. серед інших ліквідовано посаду заступника директора департаменту, начальника управління соціальних послуг та виконання міських програм, посаду яку обіймала позивач. Відповідно до пункту 1.3. зазначеного рішення серед іншого було введено посаду заступника директора департаменту, начальника юридичного відділу. Апелянт вказує, що позивачці було запропоновано посаду – начальника управління розвитку соціальних послуг та виконання міських цільових програм департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради з посадим окладом 11573 грн. на місяць, однак ОСОБА_1 відмовилась від запропонованої посади, у зв`язку із чим відповідачем було правомірно прийнято оскаржуване розпорядження. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
16.02.2026 позивачкою до суду подано відзив на апеляційну скаргу. Доводи відзиву аналогічні доводам адміністративного позову. Крім того, зазначає, що звільнення з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України є незаконним, оскільки на час звільнення скорочення штату фактично не відбулося, так як кількість працівників в установі не змінилася, при цьому позивачці не були запропоновані всі наявні вакантні посади в структурі міської ради. Крім того, вказує, що Рішенням № 2155 введено посаду заступника директора департаменту, начальника юридичного відділу, однак всупереч закону вказана посада не була запропонована позивачці хоча була вакантною на день вручення їй попередження про можливе наступне вивільнення. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
Рішенням LXV сесії Ужгородської міської ради VIII скликання від 20 лютого 2025 року № 2155 «Про структуру департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради» внесено зміни до структури департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради в межах затвердженої штатної чисельності (Рішення № 2155).
Відповідно до підпункту 1.1. вказаного рішення, в тому числі, ліквідовано такі посади: 1) заступника директора департаменту - 1 одиниця, 2) заступника директора департаменту, начальника управління розвитку соціальних послуг та виконання міських цільових програм - 1 одиниця, 3) заступника начальника управління, начальника відділу по роботі з внутрішньо переміщеними особами управління соціальних допомог та виплат - 1 одиниця, 4) заступника начальника управління, начальника відділу надання соціальних послуг управління розвитку соціальних послуг та виконання міських цільових програм - 1 одиниця, 5) заступника начальника управління, начальника відділу у справах ветеранської політики управління ветеранської політики - 1 одиниця, 6) начальника юридичного відділу - 1 одиниця, 7) головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та звітності - 1 одиниця, 8) головного спеціаліста відділу підготовки особових справ - 1 одиниця, 9) головного спеціаліста відділу надання соціальних послуг управління надання соціальних послуг та виконання міських цільових програм - 1 одиниця.
У відповідності до підпункту 1.3. Рішення № 2155 введено такі посади: 1) заступника директора департаменту, начальника юридичного відділу - 1 одиниця, 2) начальника управління організаційного та документального забезпечення - 1 одиниця, 3) начальника управління надання соціальних послуг та виконання міських цільових програм - 1 одиниця, 4) начальника відділу у справах ветеранської політики управління ветеранської політики - 1 одиниця, 5) заступника начальника відділу соціальних допомог управління соціальних допомог та виплат - 1 одиниця, 6) головного спеціаліста - системного адміністратора загального відділу управління організаційного та документального забезпечення - 1 одиниця, 7) головного спеціаліста відділу по роботі з внутрішньо переміщеними особами управління соціальних допомог та виплат - 1 одиниця, 8) начальника відділу по роботі з внутрішньо переміщеними особами управління соціальних допомог та виплат - 1 одиниця, 9) начальника відділу надання соціальних послуг управління надання соціальних послуг та виконання міських цільових програм - 1 одиниця.
Згідно преамбули Рішення № 2155 вказане рішення прийняте на підставі службової записки директора департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради М. Стасюк від 30 січня 2025 року, врахувавши пропозицію міського голови Б. Андріїва, з метою підвищення ефективності роботи департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради, покращення процесу призначення соціальних допомог, у тому числі внутрішньо переміщеним особам, економії бюджетних коштів, адаптації роботи виконавчого органу до сучасних умов праці.
Відповідно до пункту 4 Рішення LXVI сесії Ужгородської міської ради VIII скликання від 17 квітня 2025 року №2214 «Про зміни до організаційно- штатної структури апарату ради та її виконавчих органів особливого періоду і рішень сесії міської ради» (Рішення № 2214) внесено зміни до рішення LXV сесії міської ради VIII скликання від 20 лютого 2025 року № 2155 «Про структуру департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради», а саме: приведено до фактичної назву управління в абзацах: 9) підпункту 1.1.2. підпункту 1.1. пункту 1; 3) і 9) підпункту 1.3. пункту 1 та у Додатку до рішення, виклавши її як: «управління розвитку соціальних послуг та виконання міських цільових програм»; відкориговано у Додатку до рішення кількість головних спеціалістів відділу підготовки особових справ та проведення обстежень управління організаційного та документального забезпечення, виправивши цифру 4 на цифру 1.
Тобто згідно тексту Рішення № 2155 ліквідовано посаду заступника директора департаменту, начальника управління розвитку соціальних послуг та виконання міських цільових програм та введено посаду начальника управління надання соціальних послуг та виконання міських цільових програм та відповідно Рішенням №2214 усунуто помилки у назві управління, які було допущено в Рішенні №2155.
Відповідно до відомостей трудової книжки, ОСОБА_1 06 жовтня 2016 року призначена на посаду головного спеціаліста підрозділу обробки заяв і документів відділу соціальних допомог управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради, як така що пройшла за конкурсом; 06 жовтня 2016 року прийнято присягу посадової особи місцевого самоврядування; 01 червня 2017 року переведена на посаду головного спеціаліста - юрисконсульта управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради; 05 липня 2018 року переведена на посаду головного спеціаліста - юрисконсульта юридичного відділу департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради; 14 січня 2021 року переведена на посаду начальника юридичного відділу управління правового забезпечення та надання адміністративних послуг соціального характеру департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради; 08 червня 2022 року переведена на посаду заступника директора департаменту, начальника управління розвитку соціальних послуг та міських цільових програм департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради.
25 квітня 2025 року позивача, як заступника директора департаменту, начальника управління розвитку соціальних послуг та міських цільових програм департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради попереджено про можливе наступне вивільнення та запропоновано посаду начальника управління розвитку соціальних послуг та виконання міських цільових програм департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради.
25 червня 2025 року ОСОБА_1 відмовилась від запропонованої посади.
Відповідно до розпорядження Ужгородського міського голови Б. Андріїва від 25 червня 2025 року № 358/к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача звільнено із посади заступника директора департаменту, начальника управління розвитку соціальних послуг та міських цільових програм департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради, з 25 червня 2025 року, у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників статті 40 пункту 1 КЗпП України.
Вважаючи звільнення на підставі статті 40 пункту 1 КЗпП України протиправним, позивачка звернулася до суду першої інстанції з позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 року №2493-ІІІ (Закон України №2493-ІІІ) служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.
Згідно з статтею 2 Закону України №2493-ІІІ посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.
Відповідно до статті 3 Закону України № 2493-ІІІ посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України № 2493-ІІІ правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про статус депутатів місцевих рад», «Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів», цим та іншими законами України.
Відповідно до частини 4 статті 10 Закону України № 2493-ІІІ голови районних, районних у містах, обласних рад, Київський та Севастопольський міський голова та міські голови (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) мають право самостійно (без конкурсу) добирати та приймати на службу своїх помічників, радників (патронатну службу).
Згідно з частини 1 статті 20 Закону України №2493-ІІІ служба в органах місцевого самоврядування припиняється в тому числі і на загальних підставах, передбачених КЗпП України.
Таким чином, колегія суддів зауважує, що на позивача поширюється дія законодавства про працю в частині статті 40 Кодексу законів про працю України. Відтак, звільнення позивача відбулося на загальних підставах, визначених КЗпП України.
Відповідно до статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
За змістом частин 2 та 3 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до вимог частин 1-3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Отже, виходячи з нормативного тлумачення статті 40, частин 1 та 3 статті 49-2 КЗпП України, роботодавець одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
Відтак, власник є таким, що належно виконав вимоги статті 40 частини 2, статті 49-2 частини 3 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю (з огляду на вищевикладені норми рівнозначну посаду), чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07.09.2021 у справі № 306/2434/18 та від 26 січня 2023 року в справі № 280/726/20.
Оглядаючи матеріали справи, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до розпорядження Ужгородського міського голови Б. Андріїва від 25 червня 2025 року № 358/к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача звільнено із посади заступника директора департаменту, начальника управління розвитку соціальних послуг та міських цільових програм департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради, з 25 червня 2025 року, у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників статті 40 пункту 1 КЗпП України.
Відповідач відповідно до статті 49-2 КЗпП України попередив позивачку про можливе наступне вивільнення та запропонував їй посаду начальника управління розвитку соціальних послуг та виконання міських цільових програм департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради, від якої позивачка відмовилась, що підтверджується попередженням від 25 квітня 2025 року.
У відповідності до Рішення № 2155 відповідачем було внесено зміни до структури департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради в межах затвердженої штатної чисельності, зокрема введено посаду заступника директора департаменту правового та організаційного забезпечення.
При цьому, станом на 25 квітня 2025 року - на день вручення позивачці попередження про можливе наступне вивільнення, вищевказана посада була вакантною, однак не була запропонована позивачу.
Крім того, позивачку звільнено з посади оскаржуваним розпорядженням на підставі статті 40 пункту 1 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників відповідно до вищевказаних рішень міської ради у зв`язку з ліквідацією посади заступника директора департаменту, начальника управління розвитку соціальних послуг та виконання міських цільових програм департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради, всупереч тому, що відповідно до записів у трудовій книзі 08 червня 2022 року позивачку було переведено на посаду заступника директора департаменту, начальника управління розвитку соціальних послуг та міських цільових програм департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради.
Тобто, посади позивачки, яка нею займалася до звільнення не була передбачена, як така, що ліквідована на підставі Рішення № 2155 не існувало.
Відповідно до статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).
Верховний Суд у постанові від 21 вересня 2021 року (справа №340/221/20) наголосив, що можливість реорганізації суб`єкта владних повноважень не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників.
Тобто роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі № 826/19187/16, від 31 березня 2020 року у справі №826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року у справі № 821/595/16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (Р/9901/310/18).
При цьому, Верховний Суд звертає увагу, що такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.
Вказана правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 807/3588/14, від 27 травня 2020 року у справі № 813/1715/16.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Отже, з викладених норм Конституції України вбачається, що одним із принципів дії правової системи в Україні визначено принцип верховенства права та встановлено, що права і свободи можуть бути обмежені виключно у випадках, передбачених Конституцією України, а саме, у разі введення воєнного або надзвичайного стану.
Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в статті 235 частині 1 та статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, єдиним можливим рішенням суду є поновлення такого працівника на займаній або прирівняній до займаної посаді.
За таких обставин, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про протиправність розпорядження Ужгородського міського голови Б. Андріїва від 25 червня 2025 року № 358/к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 » і його скасування та поновлення позивачки на займаній на час звільнення посаді.
Щодо дати з якої необхідно поновити позивача, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до оскарженого розпорядження відповідача 1 – позивача було звільнено з роботи 25 червня 2025 року, тобто дата звільнення – 25 червня 2025 року вважається останнім робочим днем позивача. А відтак, з 26 червня 2025 року у позивача почався вимушений прогул. Таким чином, суд першої інстанції вірно вказав, що необхідно поновити позивача саме з 26 червня 2025 року.
Згідно з частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Умови обчислення середньої заробітної плати визначаються Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (Порядок № 100) та згідно пункту «з» статті 1 Порядку № 100 цей Порядок застосовується при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати, передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно із абзацом 5 пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року за № 13, при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.
Згідно з довідкою Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради №25.02-23/64 від 31 липня 2025 року позивачу було нараховано заробітну плату за квітень 2025 року – 50236,86 грн, травень 2025 року – 44503,47 грн., разом 94740,33 грн. Середньоденна заробітна плата позивача складала 2153,19 грн.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24 лютого 2022 року за № 64/2022 було введено в Україні воєнний стан, який неодноразово продовжувався, і діє до цього часу.
Згідно із частинами 2, 3 статті 1 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», від 15 березня 2022 року № 2136-IX, який набрав чинності 24 березня 2022 року, на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Кількість робочих днів за період вимушеного прогулу з 26 червня 2025 року по 28 листопада 2025 року складає 111 робочих днів відповідно до розрахунку за нормами тривалості робочого часу за п`ятиденного робочого тижня із двома вихідними в суботу та неділю, з урахуванням приписів статті 6 частини 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-IX щодо не застосування на час дії воєнного стану норм трудового законодавства, що встановлюють святкові і неробочі дні, а саме: червень 2025 року - 2 робочих днів, липень 2025 року 23 робочих днів, серпень 2025 року 21 робочих днів, вересень 2025 року 22 робочих днів, жовтень 2025 року 23 робочих днів, листопад 2025 року 20 робочих днів.
Таким чином, загальна кількість робочих днів за період вимушеного прогулу з 26 червня 2025 року по 28 листопада 2025 року складає 111 робочих днів.
Кількість днів вимушеного прогулу позивача за період з 26 червня 2025 року по 28 листопада 2025 року складає 111 робочих днів, а загальна сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 26 червня 2025 року по 28 листопада 2025 року, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 239004,09 грн (111*2153,19).
Відповідно до статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про допущення до негайного виконання рішення суду в частині стягнення на користь позивача заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 47370,16 грн (94740,33 грн / 2) та поновлення на займаній до звільнення посаді заступника директора департаменту, начальника управління розвитку соціальних послуг та міських цільових програм департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради, з 26 червня 2025 року.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає. 
Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись 241, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Ужгородської міської ради залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року у справі №260/5917/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 06.05.26