РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

27 квітня 2026 року 	м. Рівне	№460/8565/24	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дудар О.М., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом
 	ОСОБА_1 	
до	Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області 	
 	про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, 	
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі – відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі – відповідач-2) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій.
Позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд: 
- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 23.07.2024 №172650008808 про відмову в призначенні пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області призначити пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на підставі ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з 16 липня 2024 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області виплачувати пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на підставі ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з 16 липня 2024 року.
Позов обґрунтовано тим, що відповідачем-1 протиправно відмовлено позивачу у призначенні пенсії, оскільки на підставі ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" позивач має пільгу щодо зменшення пенсійного віку на відповідну кількість років. Враховуючи відстань та регулярне транспортне сполучення, факт роботи позивача поза межами зони гарантованого добровільного гарантованого відселення не спростовує факту її проживання у зазначеній зоні, який підтверджується належними і допустимими доказами. Позивач вказує, що, надаючи особі посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілого від Чорнобильської катастрофи, держава визнає за особо право на пільги, встановлені чинним законодавством, встановлені для власників такого посвідчення.
Ухвалою суду від 07.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідачем-1 подано до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки факт постійного проживання чи роботи позивача на території зони гарантованого добровільного відселення упродовж трьох років у період з 26.04.1986 по 01.01.1993 документально не підтверджено. З огляду на записи трудової книжки, надана позивачем довідка органу місцевого самоврядування підтверджує лише реєстрацію, а не факт постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення. Відтак, підстави для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" відсутні. Отже, оспорюване рішення є правомірним. Крім того, принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя, адміністративно-дискреційних повноважень. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Відповідач-1 просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Відповідач-2 подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого позов є безпідставним. Початкова величина зниження пенсійного віку до позивача не застосовується, оскільки доказів, що підтверджують постійне проживання або постійну роботу з 26.04.1986 по 31.07.1986 в зоні гарантованого добровільного відселення матеріали справи не містять. У разі відсутності права на початкову величину зниження пенсійного віку на 3 роки (у зоні гарантованого добровільного відселення) та водночас за наявності станом на 01.01.1993 не менше 3 років проживання чи роботи у зазначеній зоні, право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 6 років особа набуває за умови проживання чи роботи в зазначеній зоні не менше 12 років. Таким чином, виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. Постійне місце роботи позивача нерозривно пов`язане з її постійним місцем проживання, відтак факт роботи поза межами зони гарантованого добровільного відселення заперечує факт проживання у зазначеній зоні. Отже, позивач не має права на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Крім того, дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області. Відповідач-2 просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Позивачем подано відповіді на відзиви на позовну заяву, згідно з якими позивач звернула увагу на заяву про уточнення позовних вимог та вказала на помилковість та безпідставність аргументів відповідачів, викладених у відзивах.
Розглянувши позовну заяву та відзиви, відповіді на відзиви, дослідивши письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилася в с.Бутейки Сарненського району Рівненської області, що підтверджується паспортом громадянина України НОМЕР_1 , виданим 25.02.1999 Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області (а.а.с.8-9).
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 31.08.1996 Рівненською обласною державною адміністрацією, ОСОБА_1 є громадянкою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) (а.с.11).
16.07.2024 ОСОБА_1 звернулася до органу пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії за віком згідно із ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Зазначену заяву було розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області - рішенням від 23.07.2024 №172650008808 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком на підставі ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (а.а.с.23, 49).
Згідно із зазначеним рішенням:
- необхідний страховий стаж становить 21 рік;
- страховий стаж ОСОБА_1 становить 24 роки 7 місяців 25 днів.
За результатами розгляду документів не підтверджено період постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення (село Велике Вербче Сарненського району Рівненської області) згідно з довідкою від 15.04.2024 №13/01-336, виданою виконавчим комітетом Великовербченського старостинського округу, з червня 1986 по травень 1991, оскільки протягом зазначеного періоду заявниця працювала в м.Рівне (довідка від 15.05.2024 №13/01-336). Акт перевірки достовірності документів від 19.06.2024 №1700-1102-1/3569 підтверджує лише реєстрацію, а не факт постійного проживання. 
Не взята до уваги довідка від 12.07.1996 №2376, видана Сарненською районною радою, про періоди проживання в зоні гарантованого добровільного відселення у зв`язку з підтвердженим фактом роботи з 23.10.1984 по 17.09.1998 в м.Рівне.
Вважаючи рішення про відмову у призначенні пенсії протиправним, позивач звернулася до суду з позовом у цій справі.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Згідно із ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Отже, конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислуги років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави щодо тих громадян, які набули право на одержання пенсії.
Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсії, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.03.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), який набрав чинності 01.01.2004.
Частиною 1 статті 9 Закону №1058-IV передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Умови призначення пенсії за віком встановлено ст.26 Закону №1058-IV.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.91 №796-XII (далі - Закон №796-XII).
Згідно зі ст.49 Закону №796-XII, пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Статтею 55 Закону №796-XII визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.
Відповідно до абз.1 ч.1 ст.55 Закону №796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.
При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Суд зазначає, що спір між позивачем і відповідачем у цій справі виник щодо наявності чи відсутності факту постійного проживання чи постійної роботи ОСОБА_1 у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років та, відповідно, її права користуватися пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема, щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.
Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі - Порядок №22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи:
для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;
для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;
для осіб, які евакуйовані із зони відчуження у 1986 році, додаються документи, видані Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи") (п.п.7 п.2.1 розділу ІІ).
Таким чином, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.
Такий правовий підхід застосовано Верховним Судом у постановах від 20.01.2020 у справі №572/245/17, від 17.06.2020 у справі №572/456/17, від 19.09.2024 у справі №460/23707/22, від 11.11.2024 у справі №460/19947/23.
Суд зазначає, що ст.14 Закону №796-XII визначено категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій. До них, зокрема, належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.
Документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" (ч.3 ст.65 Закону №796-XII).
Відповідно до ст.15 Закону №796-XII, довідка про період проживання, роботи на цих територіях, є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.
Отже, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення "Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" або "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".
Така правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 28.03.2018 у справі №333/2072/17, від 08.05.2018 у справі №708/1022/17, від 31.10.2019 у справі №212/12245/13-а.
Відтак, надаючи особі посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" або "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" держава визнає за нею право на пільги, встановлені чинним законодавством для власників такого посвідчення. 
Велика Палата Верховна Суду у постанові від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 зазначила, що: "…право на пенсію відповідно до Закону №796-XII мають лише ті особи, які отримали посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і (або) потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Таким чином, факт видачі ОСОБА_1 уповноваженим органом держави посвідчення "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" також підтверджує факт проживання або роботи позивача станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.
Доказів скасування або анулювання виданого позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи суду надано не було.
Отже, питання проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 вирішувалося при наданні їй статусу потерпілої особи.
Такий правовий підхід застосовано Верховним Судом в постанові від 26.07.2023 у справі № 460/2589/20.
Таким чином, матеріалами справи підтверджено факт проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення 3 роки, як власника посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що дає право останній на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку додатково на 1 рік за 2 повні роки проживання в такій зоні, але не більше 6 років.
При цьому, суд звертає увагу на те, що зменшення пенсійного віку на 6 років відповідно до абз.5 п.2 ч.1 ст.55 Закону № 796-ХІІ можливе за наявності двох самостійних умов: 1) початкова величина зниження пенсійного віку 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року; 2) проживання щонайменше 3 роки станом на 1 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання, роботи.
Водночас застосування як першої, так і другої умови, можливе у разі постійного проживання особи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року щонайменше 3 роки.
Крім того, у постановах від 19.09.2019 у справі №556/1172/17, від 11.03.2024 у справі №500/2422/23, від 19.09.2024 у справі №460/23707/22, від 02.10.2024 у справі №500/551/23 Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
Судом встановлено, що згідно із довідкою виконавчого комітету Великовербченського старостинського округу №1 від 15.05.2024 №13/01-336, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була постійно зареєстрована і проживала в селі Велике Вербче Сарненського району Рівненської області з червня 1986 року по травень 1991 року, згідно з погосподарською книгою №7 (1986 -1990), особовий рахунок № НОМЕР_3 , погосподарською книгою №5 (1992-1995), особовий рахунок №538 села Велике Вербче (а.с.12).
Згідно з довідкою Сарненської районної ради від 12.07.1996 №2376, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала на території зони гарантованого добровільного відселення не менше у с.Велике Вербче Сарненського району Рівненської області з 12.09.1966 по 08.05.1986 та з 13.09.1987 по листопад 1991 року (а.с.13).
Згідно з довідкою Великовербченського старостинського округу №1 від 20.06.2024 №13/01-427, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно зареєстрована і проживає в селі Бутейки Сарненського району Рівненської області з 25.04.2001 по даний час згідно з будинковою книгою №1, порядковий №553, в селі Бутейки по вул.Центральна, 28 (а.с.21).
Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106, села Велике Вербче та Бутейки Сарненського району Рівненської області віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
У матеріалах справи відсутні докази визнання зазначених довідок органів місцевого самоврядування недійсними. Отже, у суду відсутні сумніви щодо достовірності зазначеної у довідках від 15.05.2024 №13/01-336, від 12.07.1996 №2376 та від 20.06.2024 №13/01-427 інформації.
Суд звертає увагу, що у період з 26.04.1986 по 01.01.1993, що має визначальне значення для вирішення спору, реєстрацію та облік громадян за місцем проживання було регламентовано Положенням про паспортну систему в СРСР, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 28.08.1974 N677 (далі – Положення №677), Постановою Ради Міністрів СРСР "Про деякі правила прописки громадян" від 28.08.1974 N678, Тимчасовою інструкцією про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 03.02.1992 №66-дск.
Зазначеними нормативними актами було передбачено прописку, як форму реєстрації та обліку населення за місцем проживання, що встановлювала необхідність отримання дозволу органів внутрішніх справ на прописку (виписку) в усіх без винятку населених пунктах України. 
Згідно з п.22 розд.ІІІ Положення №677, громадяни прописуються за місцем проживання. Громадяни, які прибули на тимчасове проживання із однієї місцевості в іншу на строк більше півтора місяця прописуються тимчасово, а ті, що прибули на строк до півтора місяця реєструються в установленому порядку.
Тобто, прописка громадянина за певною адресою здійснювалася за конкретним місцем проживання, була обов`язковою, а дотримання умов прописки перевірялося уповноваженими особами органів внутрішніх справ.
Крім того, у період з 26.04.1986 по 01.01.1993 порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.1985 № 5-24/26.
За загальним правилом, погосподарський облік вівся в погосподарських книгах, а основним об`єктом погосподарського обліку було домогосподарство - об`єкт, члени якого мали реєстрацію місця проживання на території населеного пункту. 
Таким чином факти проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 понад три роки та в цілому на день звернення до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії – понад 28 років, підтверджені належними та допустимими доказами.
Суд бере до уваги посилання відповідачів на записи трудової книжки позивача серії НОМЕР_4 від 22.10.1984, підтверджені додатково довідкою ПАТ "Рівненський радіотехнічний завод" від 08.01.2020 №371, згідно з якими ОСОБА_1 у період з 23.10.1984 до 17.09.1998 працювала на Рівненському радіотехнічному заводі (а.а.с.18-20), однак звертає увагу на те, що відомості трудової книжки не можуть спростувати факту постійного проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено відповідними довідками органу місцевого самоврядування та посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи. 
Позивач стверджує, що, враховуючи відстань між с.Великим Вербчем Сарненського району та містом Рівним (96,5км) та наявність транспортного сполучення, вона щодня доїжджала з місця проживання до місця роботи. Ці твердження заслуговують на увагу, відповідачами жодним чином не спростовані.
Відтак, враховуючи наявність у позивача посвідчення потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідок органу місцевого самоврядування, що підтверджують факт реєстрації та проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ. 
Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 09.07.2024 у справі №240/16372/23 та від 26.07.2023 у справі №460/2589/20.
При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду справи по суті не підтвердилося право позивача на початкову величину зниження пенсійного віку, оскільки проживання ОСОБА_1 у зоні гарантованого добровільного відселення у період з 26.04.1986 до 31.07.1986 не підтверджено належними до допустимими доказами.
Так, довідка Великовербченського старостинського округу №1 від 11.06.2024 №13/01-400, згідно з якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно проживала з 26.04.1986 по 01.01.1993 в с.Велике Вербче Сарненського району Рівненської області (а.с.14), видана на зі слів свідків, що не передбачено жодним нормативним актом.
Крім того, суд вважає, що долучене відповідачем-2 до відзиву на позовну заяву свідоцтво про народження сина позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_5 від 27.10.1987 (місце народження – м.Ровно) (а.с.78), не може бути беззаперечним доказом проживання ОСОБА_1 у м.Рівному, оскільки чинна у 1987 році Інструкція про порядок реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджена Міністром юстиції України 29.12.1984 N22/5, передбачала можливість реєстрації народження як за місцем народження дитини, так і за місцем проживання її батьків. 
Статтею 26 Закону №1058-IV передбачено, що право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше не менше 37 років – з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року.
Враховуючи вимоги Закону №796-XII та Закону №1058-ІV, позивач має право на зменшення пенсійного віку при призначенні пенсії за віком на умовах ст.55 Закону N796-XII на 6 років, а відтак - набула право на призначення такої пенсії у віці 54 років, які їй виповнилися 12.09.2020.
Оскільки обов`язковою умовою для призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до ст.55 Закону N796-XII є наявність в особи відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, то страховий стаж позивача повинен становити не менше 21 року (27 - 6 років).
Як встановлено судом, станом на дату звернення із відповідною заявою про призначення пенсії вік позивача становив 57 років 10 місяців 4 дні, а її страховий стаж – 24 роки 7 місяців 25 днів.
У сукупності викладеного, суд дійшов висновку, що рішення відповідача про відмову у призначенні позивачу пенсії не відповідає критеріям правомірності, встановленим ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому позов в цій частині підлягає до задоволення.
Щодо позовних вимог у частині зобов`язання органу Пенсійного фонду України призначити позивачу пенсію за віком, починаючи із 16.07.2024, суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 1 статті 45 Закону №1058-ІV, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Відповідно до п.1.7 Порядку №22-1, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.
Оскільки позивач звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії 16.07.2024, тобто пізніше трьох місяців з дня досягнення пенсійного віку, то відповідно призначення пенсії має відбутися саме з 16.07.2024, тобто з дня звернення до органу Пенсійного фонду.
За наслідками розгляду цієї справи судом визнано за позивачем право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону №796-ХІІ.
Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
При цьому, частиною другою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (п.3); про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4), або застосувавши інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (п.10).
Визначаючи територіальний орган Пенсійного фонду України, який має обов`язок поновлення порушеного права позивача, суд враховує положення абз.1 п.4.1 Порядку №22-1, згідно з яким заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.
Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу (абз.14 п.4.2 Порядку №22-1).
У справі, яка розглядається, суд встановив, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, рішенням якого позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. 
Відтак, дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення позивачу пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, яким у цьому випадку є відповідач-1.
Враховуючи наведене, належним способом захисту прав позивача буде визнання протиправним та скасування рішення відповідача-1 від 23.07.2024 №172650008808 та зобов`язання останнього призначити позивачу пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до Закону №796-ХІІ із 16.07.2024.
За правилами п.4.10 розд.IV Порядку N22-1, після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії. 
Таким чином, після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення (перерахунок) пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, тобто територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу територіальному органу Пенсійного фонду України за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця перебування особи для здійснення виплати такої пенсії. 
Тобто, нарахування та виплату пенсії проводить територіальний орган Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання (реєстрації)/перебування особи. 
У спірних правовідносинах таким органом є Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, яке суд вважає за необхідне зобов`язати виплачувати пенсію за віком, призначену зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону №796-ХІІ.
При цьому, таке рішення суду не призведе до втручання у дискреційні повноваження відповідачів, оскільки дискреційні повноваження не є необмеженими (абсолютними) та закінчуються з прийняттям органом Пенсійного фонду певного рішення, яке свідчить про те, що він скористався наданим йому правом свободи дій для його винесення (дискреційними повноваженнями), чим виключив можливість прийняття іншого рішення.
Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.03.2019 у справі №817/498/17.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд вважає, що відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, не довели обставин, на яких ґрунтуються їхні заперечення, а позивач довела ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
З огляду на викладене, позов підлягає до повного задоволення.
Враховуючи положення ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, сплачений за подання цього позову судовий збір слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити повністю.
Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 23.07.2024 №172650008808.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області призначити ОСОБА_1 з 16 липня 2024 року пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на підставі ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області виплачувати ОСОБА_1 з 16 липня 2024 року пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на підставі ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області судові витрати із сплати судового збору у сумі 1211,20грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_6 ).
Відповідач-1: Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (вул.Смілянська, буд.23, м.Черкаси, Черкаська область, 18000; ідентифікаційний код юридичної особи 21366538).
Відповідач-2: Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул.Олександра Борисенка, буд.7, м.Рівне, Рівненська область, 33028; ідентифікаційний код юридичної особи 21084076).

Рішення складено 27 квітня 2026 року.

Суддя       О.М. Дудар