ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.07.2026 	м. Івано-Франківськ	Справа № 909/453/26	

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Неверовської Л. М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін справу 
за позовом: Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", вул.Шота Руставелі, 9 А, м. Київ, 01601 в особі філії "Карпатський лісовий офіс", вул.Собранецька, буд. 156, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000 
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Угринчук Михайла Михайловича, АДРЕСА_1 
про стягнення заборгованості в сумі 50842,66 грн, з яких: 16759,72 грн – основна сума боргу, 837,99 грн – сума штрафу за договором, 23344,92 грн – сума пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, 1935,40 грн – 3% річних та 7964,63 грн – інфляційні нарахування,

встановив: Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в особі філії "Карпатський лісовий офіс" звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Угринчук Михайла Михайловича про стягнення заборгованостів сумі 50842,66 грн, з яких: 16759,72 грн – основна сума боргу, 837,99 грн – сума штрафу за договором, 23344,92 грн – сума пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, 1935,40 грн – 3% річних та 7964,63 грн – інфляційні нарахування.
Позиція позивача.
Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу необробленої деревини №36 від 15.04.2022 в частині оплати відповідачем за отриманий товар згідно ТТН серії ІФГ №122118 від 10.05.2022 на загальну суму 56553,90 грн з ПДВ, внаслідок чого утворився борг в сумі 16759,72 грн. 
За порушення відповідачем строків оплати позивачем нараховано відповідачу 837,99 грн – сума штрафу за договором, 23344,92 грн – сума пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, 1935,40 грн – 3% річних та 7964,63 грн – інфляційних нарахувань.
Позиція відповідача.
У відзиві на позов позовні вимоги заперечує. Зазначає про те, що відповідач здійснив оплату товару в день поставки – 10 травня 2022 року – на суму 58000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №54 від 10.05.2022 року, яке було прийнято та проведено банківською установою (Івано-Франківська філія АТ КБ «ПриватБанк»).
Просить суд стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» на користь фізичної особи-підприємця Угринчука Михайла Михайловича витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5000 грн.
Обставини справи, дослідження доказів.
Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд встановив наступне.
15.04.2022 між Державним підприємством «Кутське лісове господарство», правонаступником якого є Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в особі філії "Карпатський лісовий офіс" (як продавцем) та фізичною особою-підприємцем Угринчуком Михайлом Михайловичем (як покупцем) укладено договір купівлі-продажу необробленої деревини №36 (далі - договір).
Відповідно до умов укладеного договору, ДП «Кутський лісгосп» зобов`язалась передати у власність покупця, а покупець - прийняти та оплатити необроблену деревину – круглі пиломатеріали дуб (далі – товар) об`ємом 17,95 м3. Загальна сума договору з ПДВ та з транспортними послугами – 156408,86 грн з ПДВ (п.п. 1.1., 1.2., 1.3.).
Покупець отримує товар згідно накладних та товарно-транспортних документів. Право власності на товар переходить до покупця в момент отримання товару (п.п.2.1., 2.2. договору).
Положеннями пунктів 3.1., 4.1. договору визначено, що розрахунок покупця з продавцем за отриманий товар проводиться на протязі 10 календарних днів з моменту виписки накладної на отриману партію товару. 
У випадку затримки оплати згідно п.3.1. договору покупець сплачує одноразовий штраф в розмірі 5 (п`ять) відсотків від суми боргу та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від несплаченої суми боргу за кожен день затримки.
На виконання умов договору, Державне підприємство «Кутський лісгосп» передало фізичній особі-підприємцю Угринчук М.М. товар – необроблену деревину породи дуб об`ємом 9,76 м3 на загальну суму 56 553,90 грн з ПДВ, що підтверджується копією ТТН серії ІФГ №122118 від 10.05.2022 року.
Як вказує позивач, всупереч обов`язкам покупця, визначених договором, відповідач вартість переданого товару оплатив частково у розмірі 39794,18 грн, внаслідок чого сума дебіторської заборгованості відповідача склала 16759,72 грн.
На підставі п.3.1. договору та ст. 625 ЦК України, позивачем нараховано відповідачу 837,99 грн – сума штрафу за договором, 23344,92 грн – сума пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, 1935,40 грн – 3% річних та 7964,63 грн – інфляційних нарахувань.
Відповідачем подано до суду платіжне доручення №54 від 10.05.2022, за яким сплачено позивачу 58000 грн за лісопродукцію.
Норми права та мотиви, якими суд керувався при ухваленні рішення. Висновки суду.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Згідно з ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Положеннями ч. 1 ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Як вбачається з позовної заяви, позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу необробленої деревини №36 від 15.04.2022 в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару за ТТН серії ІФГ №122118 від 10.05.2022, внаслідок чого утворився борг в сумі 16759,72 грн. 
Згідно пунктом 3.1. договору, строк оплати складає 10 календарних днів з моменту виписки накладної. 
Враховуючи, що ТТН виписано 10.05.2022 року, строк виконання зобов`язання становить до 20.05.2022 включно. 
Позивач посилається на здійснену відповідачем часткову оплату за отриманий товар у розмірі 39794,18 грн, однак, доказів на підтвердження вказаної оплати відповідачем до матеріалів справи не надано.
При цьому, у матеріалах справи наявне подане відповідачем на підтвердження відсутності боргу платіжне доручення №54 від 10.05.2022, за яким відповідачем здійснено оплату позивачу 58000 грн за лісопродукцію. 
Отже, вказана оплата відбулася в день поставки товару за ТТН серії ІФГ №122118 від 10.05.2022.
Позивачем будь-яких заперечень щодо факту оплати відповідачем 58000 грн за лісопродукцію отриману за ТТН серії ІФГ №122118 від 10.05.2022 суду не надано, як і не надано жодних доказів на спростування вказаної обставини.
Також, позивачем у позовній заяві не наведено жодних обставини та не надано доказів про стан розрахунків між сторонами загалом за договором купівлі-продажу необробленої деревини №36 від 15.04.2022. 
Враховуючи обсяг наданих позивачем доказів, подання відповідачем доказу оплати 58000 грн за лісопродукцію, відсутність заперечень позивача щодо факту відсутності боргу у відповідача у зв`язку зі сплатою відповідачем 58000 грн згідно платіжного доручення №54 від 10.05.2022, суд дійшов до висновку про те, що позивачем не доведено факт наявності боргу відповідача перед позивачем за ТТН серії ІФГ №122118 від 10.05.2022 згідно договору купівлі-продажу необробленої деревини №36 від 15.04.2022.
Суд зазначає про те, що за загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами тягаря доказування визначається предметом спору.
Відповідно до положень частини першої статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з пунктами 2, 4, 5 частини другої статті 42 ГПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.
Обов`язок із доказування варто розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи (п.8.2 постанови Верховного Суду від 04.03.2021 у справі №908/1879/17).
Суд також звертає увагу, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Згідно ч. 4 ст. 74 ГПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Статтею 79 ГПК України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близький за змістом правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).
Підсумовуючи викладене, суд дійшов до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.
Судові витрати.
Склад та порядок розподілу судових витрат визначено Главою 8 Розділу I ГПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, судовий збір слід залишити за позивачем.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).
Відповідачем заявлено до стягнення судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн.
У відповідності до ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн відповідачем надано:
– договір про надання правничої допомоги № 07/01/26-1Г від 07.01.2026;
– акт приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 20.04.2026 до договору № 07/01/26-1Г;
– платіжна інструкція від 14.04.2026 р. на суму 5000 грн;
– ордер адвоката та свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю.
При дослідженні зазначених вище доказів судом встановлено, що між Адвокатським об`єднанням «Правниче бюро», в особі керівника - адвоката Святненка Сергія Володимировича (як виконавцем) та фізичною особою-підприємцем Угринчук Михайлом Михайловичем ) (як клієнтом) укладено договір про надання правничої допомоги №07/01/26-1Г від 07.01.2026. 
Згідно п. 1.1. договору, клієнт доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати клієнту професійну правничу допомогу в обсязі та на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до п. 3.1. договору, розмір гонорару за надання правничої допомоги визначається за домовленістю сторін за кожним окремим дорученням та може бути фіксованим або погодинним.
Пунктом 3.4. договору передбачено, що фактично надані послуги, їх обсяг та вартість фіксуються в актах приймання-передачі наданих послуг, які є невід`ємною частиною цього договору.
Згідно акту приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 20.04.2026, виконавець надав, а клієнт прийняв наступні послуги з правничої допомоги у суді першої інстанції у справі № 909/453/26 Господарського суду Івано-Франківської області:
- правовий аналіз позовної заяви, ухвали суду про відкриття провадження, доданих документів (договір, ТТН, розрахунки) — час 2 год., вартість 1000,00 грн;
- аналіз законодавства та судової практики ВС щодо виконання грошових зобов`язань, нарахування штрафних санкцій, 3% річних, інфляційних втрат, правонаступництва - час 2 год., вартість - 1000,00 грн;
- підготовка та складання відзиву на позовну заяву з правовим обгрунтуванням - час 3 год., вартість 2000,00 грн;
- подання відзиву до суду першої інстанції через систему «Електронний суд», направлення копії позивачу, моніторинг руху справи — час 1 год., вартість 1000,00 грн.
Згідно п. 2 акту, загальна вартість наданих послуг складає 5000 грн.
Положеннями статті 16 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").
За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація вказаного принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". Аналогічну правову позицію наведено у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №922/1163/18, від 07.09.2020 у справі №910/4201/19.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").
Вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі. Чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань. Чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами. Та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Згідно вимог ч. 8 ст. 129 ГПК розмір судових втрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
За змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідачем не подавалося до суду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу. 
Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, зазначає, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 ).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (висновки викладені у постановах від 07.11.2019 Верховного Суду у справі № 905/1795/18, від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19).
Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача відповідно до положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи, такі витрати на правову допомогу були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, а також чи була їх сума обґрунтованою.
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).
Як встановлено судом, у акті приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 20.04.2026 виокремлено такі послуги як “правовий аналіз позовної заяви, ухвали суду про відкриття провадження, доданих документів (договір, ТТН, розрахунки)”, “аналіз законодавства та судової практики ВС щодо виконання грошових зобов`язань, нарахування штрафних санкцій, 3% річних, інфляційних втрат, правонаступництва” , “подання відзиву до суду першої інстанції через систему «Електронний суд», направлення копії позивачу, моніторинг руху справи”.
При цьому, суд зазначає про те, що вказані послуги не є окремим видом адвокатських послуг, а є складовими частинами підготовки та складання відзиву на позовну заяву.
За наведеного, суд вважає, що заявлені позивачем витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн не є в повному обсязі обґрунтованими та підтвердженими. 
Враховуючи наведене, з огляду на фактично надані адвокатом послуг, їх реальна вартість становить 2000 грн (вартість підготовки та складання відзиву на позовну заяву).
Таким чином, розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становить 2000 грн. В решті заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити. 
Відповідно до ст. 73 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 74 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтями 76, 77 ГПК встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 86, 123, 124, 126, 129, 233, 236, 238, 241, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

відмовити у задоволенні позову Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Карпатський лісовий офіс" до фізичної особи-підприємця Угринчук Михайла Михайловича про стягнення 50842,66 грн.
Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", вул. Шота Руставелі, 9 А, м. Київ, 01601 (ідентифікаційний код 44768034) в особі філії "Карпатський лісовий офіс", вул. Собранецька, буд. 156, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000 (ідентифікаційний код 45554542) на користь фізичної особи-підприємця Угринчук Михайла Михайловича, АДРЕСА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 2000 (дві тисячі) грн витрат на професійну правничу допомогу.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Західного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення підписано 02.07.2026.

Суддя Неверовська Л.М.