ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

17 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/10842/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),
суддів: Семененка Я.В., Суховарова А.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2025 року (суддя Лозицька І.О.)
у справі №160/10842/25 
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила:
- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області протиправними, як такими, що порушують п.1, п.3 ст.24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №1105-XIV від 23 вересня 1999 року в частині порушення строку видачі повідомлення про відмову в призначенні допомоги на поховання ОСОБА_2 , із зазначенням причини відмови та порядку оскарження, статтю 20 Закону України «Про звернення громадян» №393/96 від 31.12.2023;
- стягнути на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його протиправними діями, суму коштів у розмірі 10 000 грн;
- визнати причину пропущення строку подачі звернення про надання допомоги на поховання ОСОБА_2 до Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради поважною і поновити строк подання заяви на надання матеріальної допомоги на поховання.
Позовні вимоги обґрунтовані тривалою протиправною бездіяльністю відповідача щодо видачі відмови у наданні допомоги на поховання доньки. Внаслідок якого позивач втратила можливість отримати зазначену допомогу з коштів міського бюджету.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо строку видачі повідомлення про відмову в призначенні допомоги на поховання ОСОБА_2 . 
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що звернення ОСОБА_2 від 05.04.2023 про надання допомоги на поховання розглянуто як з порушенням строків, передбачених Законом України «Про звернення громадян», так і з порушенням строків ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», тому дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо строку видачі повідомлення про відмову в призначенні допомоги на поховання ОСОБА_2 є протиправними, відтак позов в цій частині підлягає задоволенню. Разом з цим, оскільки позивачкою не наведено обґрунтованого розрахунку суми моральної шкоди, не надано належних та допустимих доказів на її підтвердження, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Щодо вимоги про поновлення строку звернення про надання допомоги на поховання ОСОБА_2 до Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради, суд зазначив, що не може перебирати на себе дискреційні повноваження державного органу, який, крім того, не є стороною у справі та жодним чином не порушив права позивача.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
В апеляційній скарзі позивачка вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясована наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, не достатньо розглянуто та проаналізовано обставини стосовно перенесених позивачкою моральних страждань у зв`язку з відмовою майже через 1,5 року надання відповіді про відмову в призначенні допомоги на поховання, що мають значення для справи. Позивачка вказує, що дії відповідача стосовно затягування терміну відповіді про відмову, надання неправдивих свідчень, свідомого спотворення фактів призвели до введення позивачки в оману, втрати довіри до Пенсійного фонду та змусило писати заяву про повернення документів, щоб побачити їх наявність, звертатися із запитами до Державної податкової служби України за справжніми показниками сплати податків та відсутності заборгованості своєї доньки, в результаті чого позивачка втратила довіру в законність і справедливість Пенсійного фонду, в свою соціальну безпеку і захищеність, а в моральному та фізичному стані як наслідок - до спустошення, до нервових зривів. Також позивачка вказує, що погіршився її стан здоров`я та змінився звичний спосіб життя. Зазначає, що з вини відповідача змушена у суді захищати своє порушене право, витрачати час та кошти, що також наносить моральної шкоди. Вважає, що моральна шкода в сумі 10000 грн є справедливою, реально відображає ступінь і глибину моральних страждань позивачки. Крім цього, оскільки пенсійним органом порушено строк видачі повідомлення про відмову у виплаті допомоги на поховання, тому позивачка втратила право на звернення до Дніпровської міської ради у зв`язку із закінченням терміну на подачу такої заяви (протягом 6 місяців після смерті особи).
Адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_3 , 05.04.2023 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою №20952/8 про призначення та виплату допомоги на поховання її доньки ОСОБА_2 фізичної особи - підприємця, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Отримавши лист від Пенсійного фонду №400-010316-8/48204 від 13.04.2023 про необхідність додати документи, позивачкою додано необхідні документи разом із заявою №30044/8 від 10.05.2023. 
Про їх отримання позивачку повідомлено листом від Пенсійного фонду №0400-010316-8/72589 від 25.05.2023, в якому зазначено, що документи прийнято в роботу.
27.08.2024 від Пенсійного фонду №0400-010205-8/175035 надійшло повідомлення, що у зв`язку з несплатою єдиного внеску допомога на поховання ОСОБА_2 за рахунок коштів Пенсійного фонду України не надається.
13.11.2024 позивачка звернулася із заявами про надання матеріальної допомоги на поховання до міського голови Дніпровської міської ради ОСОБА_4 та до заступника міського голови директора Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради з відповідним пакетом документів та копією заяви до Пенсійного фонду і його відмови. У відповіді №0778/0-1/09-24 від 11.12.2024 зазначено, що відповідно до п.3 Порядку надання допомоги на поховання деяких категорій осіб виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого, затвердженого рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 23.11.2021 №1188 (зі змінами), допомога на поховання померлої особи надається за останнім місцем її проживання з коштів міського бюджету в разі, якщо заявник звернувся до міської ради протягом шести місяців після смерті особи у розмірі, встановленому на день смерті, але у зв`язку із закінченням терміну подачі заяви особи, яка зобов`язалася поховати померлого, надати вищевказану матеріальну допомогу не є можливим.
Вважаючи, що відповідачем порушено право позивачки на отримання допомоги на поховання внаслідок порушення відповідачем строку видачі повідомлення про відмову в призначенні допомоги на поховання, позивачка звернулась до суду. 
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.13 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності надаються такі види страхових виплат, в тому числі: допомога на поховання (крім поховання пенсіонерів, безробітних та осіб, які померли внаслідок нещасного випадку на виробництві).
Відповідно до ст.20 цього Закону № 1105-XIV допомога на поховання надається у разі смерті застрахованої особи або членів сім`ї, які перебували на її утриманні:
1) дружини (чоловіка);
2) дітей, братів, сестер та онуків, які не досягли 18 років або старших цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до 18 років (братів, сестер та онуків - за умови, що вони не мають працездатних батьків), а здобувачів професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти із числа осіб, зазначених у цьому пункті, які навчалися за денною формою здобуття освіти, - до 23 років;
3) батька, матері;
4) діда, баби за прямою лінією спорідненості.
Допомога надається застрахованій особі, члену її сім`ї або іншим юридичним чи фізичним особам, які здійснили поховання.
Таким чином, Пенсійним фондом України, який є уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку, здійснюється виплата допомоги на поховання фізичної особи – підприємця, оскільки відповідно до вказаного Закону вона є застрахованою особою (ст.11 Закону). 
За правилами ч.3 ст.24 Закону № 1105-XIV допомога на поховання призначається не пізніше дня, що настає за днем звернення, і виплачується не пізніше наступного робочого дня після отримання страхувальником страхових коштів від уповноваженого органу управління відповідно до цього Закону.
Страхові виплати, передбачені цим Законом, здійснюються у разі, якщо звернення за їх призначенням надійшло не пізніше шести календарних місяців з дня відновлення працездатності, закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, з дня смерті застрахованої особи або члена її сім`ї (ч.5 ст.24 Закону № 1105-XIV).
Суд першої інстанції встановив, що в спірному випадку звернення позивачки від 05.04.2023 про надання допомоги на поховання розглянуто відповідачем в тому числі, з порушенням строку, встановленого Законом № 1105-XIV, що зумовило задоволення позовних вимог в цій частині.
З приводу позовних вимог про стягнення з відповідача коштів на відшкодування моральної шкоди, заподіяної їй протиправними діями, суд першої інстанції не встановив підстав для задоволення цих позовних вимог, оскільки позивачкою не наведено обґрунтованого розрахунку суми моральної шкоди, не надано належних та допустимих доказів на її підтвердження.
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно зі ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України, згідно яким така шкода відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів або відповідної особи.
Отже, підставою для стягнення шкоди є факт неправомірних дій (бездіяльності) певного органу чи його посадових або службових осіб; наявність шкоди; причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.
Відповідно до ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України).
Отже, відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Враховуючи, що відшкодування моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди в даному випадку підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Зважаючи на те, що відшкодування моральної (немайнової шкоди) є видом цивільно-правової відповідальності, спосіб застосування якої передбачає встановлення об`єктивних обставин щодо наявності шкоди, протиправності діяння її заподіювача, причинного зв`язку між діями (рішеннями, бездіяльністю) заподіювача та наслідками у вигляді немайнової шкоди, особа, яка пред`являє вимогу про відшкодування моральної шкоди, не звільняється від доказування обставин, що можуть свідчити про наявність підстав для застосування цивільно-правової відповідальності - відшкодування моральної шкоди.
При цьому суд враховує, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
В спірному випадку позивачка просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10000 грн. у зв`язку з порушенням строку видачі повідомлення про відмову в призначенні допомоги на поховання ОСОБА_2 , із зазначенням причини відмови та порядку оскарження.
Такі вимоги позивачка обґрунтовує тим, що внаслідок несвоєчасної, з порушенням строку, видачі повідомлення про відмову в призначенні допомоги на поховання позивачкою отриманий негативний психологічний вплив; вимушена діяльність у зв`язку з протиправними діями також причиняє моральні страждання. В результаті вчинення відповідачем оскаржуваних дій позивачка втратила довіру в законність і справедливість Пенсійного фонду, в свою соціальну безпеку і захищеність, що призвело до спустошення та нервових зривів.
В той же час, позивачкою не доведено обставин спричинення моральної шкоди позивачці безпосередньо оскаржуваними діями відповідача як органу Пенсійного фонду, до компетенції якого належить вирішення порушеного позивачкою у заяві від 05.04.2023 питання, наявності причинного зв`язку між порушенням звичайних життєвих зв`язків, погіршенням стану позивачки і протиправним діями відповідача. 
Тобто, позивачкою не доведено спричинення відповідачем моральної шкоди за наведеними вище критеріями їх оцінки, відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що заявлена позивачем вимога про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн. задоволенню не підлягає.
Також суд першої інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про поновлення строку звернення про надання допомоги на поховання ОСОБА_2 до Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради, оскільки суд не може перебирати на себе дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування, який, окрім того, не є стороною у справі та жодним чином не порушив права позивачки у спірних відносинах, які виникли між позивачкою та пенсійним органом.
Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції під час розгляду справи в повному обсязі дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.
Керуючись ст.311, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2025 року у справі №160/10842/25 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк 

суддя Я.В. Семененко 

суддя А.В. Суховаров