Справа № 420/12241/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Скупінської О.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Арцизької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення
В С Т А Н О В И В:
До Одеського окружного адміністративного суду 29.04.2026 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Арцизької міської ради, в якій позивач просить суд:
1. Визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Арцизької міської ради від 27 лютого 2026 року № 30 «Про затвердження протоколу № 2 засідання громадської комісії з житлових питань при виконавчому комітеті Арцизької міської ради від 24 лютого 2026 року та взяття на квартирний облік громадян» в частині відмови ОСОБА_1 , у взятті на квартирний облік;
2. Зобов`язати Виконавчий комітет Арцизької міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , про взяття його на квартирний облік та прийняти мотивоване рішення, з урахуванням висновків суду.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 03 лютого 2026 року він звернувся до Арцизької міської ради з заявою про взяття його на квартирний облік, що підтверджується відповідною заявою. До вказаної заяви було додано усі необхідні документи. Листом № Пі-34/02-16 від 03 березня 2026 року, отриманим в приміщенні Арцизької міської ради 11 березня 2026 року, йому було повідомлено про те, що відповідно до рішення виконавчого комітету Арцизької міської ради від 27 лютого 2026 року № 30 «Про затвердження протоколу № 2 засідання громадської комісії з житлових питань при виконавчому комітеті Арцизької міської ради від 24 лютого 2026 року та взяття на квартирний облік громадян» йому відмовлено у взятті на квартирний облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, складом сім`ї 4 особи, що підтверджується відповідним листом. До листа доданої копію рішення виконавчого комітету Арцизької міської ради від 27 лютого 2026 року № 30 та протоколу № 2, що є додатком до рішення.
Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Ухвалою судді від 01.05.2026 постановлено прийняти до розгляду позовну заяву та відкрити провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Витребувати від Виконавчого комітету Арцизької міської ради належним чином засвідчені копії документів, на підставі та з урахуванням яких прийнято оскаржуване рішення №30 від 27.02.2026.
18.05.2026 до суду від Виконавчого комітету Арцизької міської ради надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти позовних вимог заперечує та вказує, що Постановою виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів та Президіуму обласної ради федерації профспілок від 16.01.1985 № 52 (зі змінами, внесеними постановою виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів та Президіуму обласної ради федерації профспілок від 17.09.1991 № 378) «Про порядок надання жилих приміщень» встановлено, що середній розмір жилої площі на одну особу в населених пунктах Одеської області складає 6 кв.м. Відповідно до пункту 3.1. зазначеної постанови, на квартирний облік беруться громадяни, які займають жилу площу до 4 кв.м. включно на кожного проживаючого члена сім`ї. Відповідно до Інформаційних довідок № 462178415 від 29 січня 2026 року, № 465355376 від 23 лютого 2026 року, а також свідоцтва про право власності на житло, виданого 08 грудня 2004 року органом приватизації при Арцизькій міській раді, позивач має на праві спільної часткової власності 36/50 житлового будинку, що складається з двох житлових кімнат, житлова площа якого дорівнює 25 кв.м., а тому йому належить 6,25 кв.м, а також однокімнатну квартиру загальною площею 32 кв. м, житловою площею 15 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Інші члени його сім`ї не володіють будь-яким житлом. Отже, на підставі вищевикладеного сумуючи належні позивачу на праві власності об`єкти житлової нерухомості, загальна їх площа становить 21,25 кв.м, і в розрахунку на одного члена його сім`ї, а саме на нього, дружину та двох дітей - це становить 5,3125 кв. м на особу.
Інших заяв по суті станом на момент розгляду справи до суду не надходило.
Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.
ОСОБА_1 є учасником бойових дій, особою з інвалідністю 2 групи внаслідок війни.
ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира загальною площею 32 кв. м, житловою площею 15 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 462178415 від 29 січня 2026 року.
Згідно з зазначеної вище інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 462178415 від 29 січня 2026 року, а також свідоцтва про право власності на житло, виданого 08 грудня 2004 року органом приватизації при Арцизькій міській раді, ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , належить 36/50 будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок (Додаток 10), квартира АДРЕСА_3 має загальну площу 34,4 кв. м, її житлова площа складає 25 кв. м, кількість кімнат – 2.
ОСОБА_1 одружився з ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 20 липня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Арцизького районного управління юстиції в Одеській області. 
Крім дружини ОСОБА_6 , до складу сім`ї позивача ОСОБА_1 входить також пасинок ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю якого є ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_8 , а також спільна донька позивача та його дружини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_9 . 
Отже, до складу сім`ї позивача входить пасинок ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спільна донька позивача та його дружини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та дружина ОСОБА_6 
Згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 474386896, 474386904, 474386915 від 26 квітня 2026 року члени сім`ї позивача ОСОБА_1 – дружина ОСОБА_6 , пасинок ОСОБА_7 , донька ОСОБА_9 не мають на праві власності житла.
Отже, на підставі вищевикладеного сумуючи належні позивачу на праві власності об`єкти житлової нерухомості, загальна їх площа становить 21,25 кв.м, і в розрахунку на одного члена його сім`ї, а саме на нього, дружину та двох дітей - це становить 5,3125 кв. м на особу.
03 лютого 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Арцизької міської ради з заявою про взяття його на квартирний облік.
Листом № Пі-34/02-16 від 03 березня 2026 року, позивачу було повідомлено про те, що відповідно до рішення виконавчого комітету Арцизької міської ради від 27 лютого 2026 року № 30 «Про затвердження протоколу № 2 засідання громадської комісії з житлових питань при виконавчому комітеті Арцизької міської ради від 24 лютого 2026 року та взяття на квартирний облік громадян» йому відмовлено у взятті на квартирний облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, складом сім`ї 4 особи. 
До листа доданої копію рішення виконавчого комітету Арцизької міської ради від 27 лютого 2026 року № 30 та протоколу № 2, що є додатком до рішення. 
Як вбачається з зазначеного вище рішення виконавчого комітету Арцизької міської ради від 27 лютого 2026 року № 30 «Про затвердження протоколу № 2 засідання громадської комісії з житлових питань при виконавчому комітеті Арцизької міської ради від 24 лютого 2026 року та взяття на квартирний облік громадян» та протоколу № 2, що є додатком до нього, ОСОБА_1 відмовлено у взятті на квартирний облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, складом сім`ї 4 особи (дружина ОСОБА_6 , пасинок ОСОБА_7 , донька ОСОБА_9 ), у зв`язку з наявністю у нього житла на праві власності. 
Також у вказаному рішенні зазначено, що позивачем до заяви додано повний пакет документів, з яких вбачається, що у дружини та дітей заявника відсутнє житло, а ОСОБА_1 володіє квартирою загальною площею 32 кв. м, житловою площею 15 кв. м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_1 разом з дружиною та дітьми зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 , де крім них ще зареєстровано три особи, а зазначений житловий будинок на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та позивачу ОСОБА_1 – 36/50 частки житлового будинку (житлова площа складає 25 кв. м, при цьому розмір частки, що належить позивачу, складає 6,25 кв. м).
Вважаючи спірне рішення протиправним, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно ч.4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
За ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.
До осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа, зокрема, але не виключно, військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних, добровольців Сил територіальної оборони) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовців військових прокуратур, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, осіб начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України та стали особами з інвалідністю внаслідок травми (поранення, контузії, каліцтва) або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, під час безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, а також працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції, до забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, до участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресію Російської Федерації проти України і стали особами з інвалідністю внаслідок травми (поранення, контузії, каліцтва) або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпечення здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Аналізуючи вищевказані приписи суд доходить висновку, що позивач відноситься до осіб з інвалідністю внаслідок війни.
Згідно п.18 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги: позачергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, а особи з інвалідністю I групи з числа учасників бойових дій на території інших країн - протягом року.
При цьому, відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Основні правові, економічні, соціальні та організаційні засади житлової політики щодо реалізації права осіб на житло, забезпечення сталого та ефективного використання житлового фонду України визначено Законом України «Про основні засади житлової політики» від 13.01.2026 № 4751-IX.
Відповідно до пунктів 3, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про основні засади житлової політики» житло - житловий будинок, квартира, кімната в гуртожитку, призначені для постійного або тимчасового проживання, житлове приміщення у нежитловій будівлі, призначене для тимчасового проживання, що відповідають вимогам до споживчої якості житла.
Особи, які можуть скористатися державною підтримкою для реалізації права на житло, - особи, які відповідають вимогам статті 28 цього Закону та мають право на отримання житла у користування безоплатно чи за доступну для них плату, на участь у фінансово-кредитних механізмах підтримки будівництва, придбання та оренди житла, а також військовослужбовці, поліцейські, особи рядового і начальницького складу служби цивільного захисту та члени їхніх сімей, діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування, та особи з їх числа, які мають право на безоплатне отримання житла у власність чи користування.
За приписами статті 4 Закону України «Про основні засади житлової політики» житлова політика базується на таких принципах:
1) принцип доступності та безбар`єрності житла - сприяння забезпеченню осіб житлом залежно від їхніх потреб і можливостей з урахуванням економічної та фізичної доступності житла в розумінні фізіологічних, культурних та соціальних потреб особи;
2) принцип непорушності права на житло та недоторканності житла - власники та користувачі безперешкодно реалізують свої права щодо володіння, користування та у встановлених законодавством випадках розпоряджання житлом, якщо інше не встановлено законом;
3) принцип прозорості та громадської участі - відкритість прийняття рішень та комунікації, розроблення та реалізація житлової політики із забезпеченням вільної участі громадськості та інших суб`єктів житлових відносин, обов`язковість забезпечення публічного доступу до інформації про житлові програми;
4) принцип свободи вибору - особа самостійно та на власний розсуд реалізує своє право на житло шляхом вибору різних механізмів, передбачених цим Законом та іншими законами України;
5) принцип справедливості та рівного доступу до житла - недопущення та запобігання будь-яким формам дискримінації, забезпечення рівного доступу до житла всіх осіб незалежно від їхнього соціального, економічного статусу, особистих характеристик, забезпечення рівного ставлення до всіх осіб у сфері реалізації права на житло та надання підтримки особам, які мають право на державну підтримку для реалізації права на житло. Цей принцип передбачає побудову системи житлової політики, що забезпечить захист права на житло кожної особи, недопущення свавілля і нерівності серед суб`єктів житлових відносин, визначення категорій осіб, які мають право на державну підтримку для реалізації права на житло, встановлення обов`язків осіб під час реалізації ними своїх житлових прав перед державою та суб`єктами житлових відносин;
6) принцип стратегічного планування - системна діяльність з обґрунтування та ухвалення рішень щодо житлової політики на основі даних аналізу зовнішнього оточення та внутрішнього потенціалу, документів середньо- та довгострокового планування державного, регіонального і місцевого рівнів (стратегії, плани, проекти і програми);
7) принцип соціальної інтеграції - розвиток територій із змішаною структурою доходів населення, соціальна інклюзія та мобільність, запобігання концентрації бідності, підтримання різноманіття соціально-економічного походження, культурної ідентичності;
8) принцип економічної ефективності - житлова політика формується на основі оптимального співвідношення витрат та надходжень при реалізації права осіб на житло, удосконалення спроможності інституційної бази для забезпечення достатньої пропозиції житла, що надається за державної підтримки, створення умов для залучення приватного сектору економіки, коштів юридичних осіб приватної форми власності та фізичних осіб.
Основними пріоритетами житлової політики є:
1) запобігання виникненню та подолання бездомності;
2) формування, наповнення, облік та ефективне використання житлових фондів з метою забезпечення осіб житлом;
3) забезпечення доступу осіб до доступного та соціального житла через різні механізми державної підтримки, передбачені цим Законом та іншими законами України;
4) забезпечення прозорості орендних відносин, захисту прав орендарів і орендодавців;
5) надання компенсації за пошкоджене, знищене (зруйноване) житло у випадках, визначених законом;
6) розроблення, затвердження та виконання документів стратегічного планування і реалізації житлової політики, місцевих, регіональних та державних цільових програм з питань, що стосуються реалізації права на житло;
7) залучення громадськості до формування та реалізації житлової політики;
8) встановлення та періодичне оновлення вимог до споживчої якості житла, що відповідають динамічним ринковим умовам та технологіям.
Метою житлової політики є створення умов для реалізації особами права на житло, регулювання житлових відносин, зокрема щодо ухвалення правових, економічних, соціальних та організаційних рішень.
Завданнями житлової політики є:
1) реалізація мети та дотримання принципів житлової політики;
2) створення умов і залучення фінансових ресурсів для формування та ефективного використання (придбання, нове будівництво, реконструкція, реставрація, ремонт) житлового фонду, забезпечення енергетичної ефективності житла;
3) забезпечення стабільного фінансування житлових програм з державного та місцевих бюджетів, а також залучення приватних інвестицій і міжнародної технічної допомоги;
4) розширення житлового фонду шляхом нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, ефективне використання наявного житлового фонду.
Таким чином, із наведених положень Закону України «Про основні засади житлової політики» вбачається, що реалізація права на житло є одним із пріоритетних напрямів державної житлової політики, яка ґрунтується, зокрема, на принципах справедливості, рівного доступу до житла, недопущення свавільного обмеження житлових прав та забезпечення ефективного функціонування механізмів обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов. При цьому військовослужбовці віднесені законодавцем до категорії осіб, щодо яких держава встановлює спеціальні гарантії реалізації права на житло та додаткові механізми його забезпечення.
В свою чергу, система та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування закріплені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Згідно приписів ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв`язку, зокрема щодо: обліку громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності або яке отримано в оренду, користування (у тому числі комунальними підприємствами, установами, організаціями); вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності; сприяння розширенню житлового будівництва, подання громадянам, які мають потребу в житлі, допомоги в будівництві житла, в отриманні кредитів, у тому числі пільгових, та субсидій для будівництва чи придбання житла; подання допомоги власникам квартир (будинків) в їх обслуговуванні та ремонті; сприяння створенню об`єднань співвласників багатоквартирних будинків.
Житловий кодекс України втратив чинність з 15.02.2026 на підставі Закону № 4751-IX від 13.01.2026, крім статей 31-42, 43-46, 47-49, 51-53, 57-60, 71, 72, 127-132-2.
Згідно ч. 1 ст.34 Житлового кодексу України потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни:
1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному цим Кодексом та іншими актами законодавства України;
2) які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам;
3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Перелік зазначених захворювань затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я;
4) які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів;
5) які проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності;
6) які проживають у гуртожитках.
Громадяни визнаються потребуючими поліпшення житлових умов і з інших підстав, передбачених цим Кодексом та іншими актами законодавства України.
Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду та вносяться до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, порядок ведення якого визначає Кабінет Міністрів України.
Статтею 36 Житлового кодексу ЖК України передбачено, що облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється, як правило, за місцем проживання у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради.
Відповідно до законодавства України у випадках і в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими актами законодавства України, громадян може бути взято на облік і не за місцем їх проживання.
За ст.39 Житлового кодексу України громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов, зокрема, але не виключно, за місцем проживання - виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті.
Відповідно до ст.43 Житлового кодексу України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.
Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України.
З числа громадян, взятих на облік потребуючих поліпшення житлових умов, складаються списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень.
Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).
Законодавством України окремим категоріям громадян, які перебувають у загальній черзі, може бути надано перевагу в строках одержання жилих приміщень у межах календарного року взяття на облік.
Статтею 60 Житлового кодексу України закріплено, що Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень затверджуються Кабінетом Міністрів України і Українською республіканською радою професійних спілок.
Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок було затверджено Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР від 11.12.1984 №470 (далі - Правила №470).
Згідно п. 2, 3 Правил №470 жилі приміщення надаються громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.
Квартирний облік, установлення черговості на одержання жилої площі, а також її розподіл здійснюються під громадським контролем і з додержанням гласності.
За п.13 Правил №470 на квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов.
Потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни:
1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів разом з радами профспілок. Цей рівень періодично переглядається вказаними органами;
2) які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам. Перелік випадків, коли жилі будинки (жилі приміщення) вважаються такими, що не відповідають санітарним і технічним вимогам, визначається Міністерством житлово-комунального господарства УРСР, Міністерством охорони здоров`я УРСР і Держбудом УРСР;
3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров`я УРСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок. Порядок видачі медичних висновків зазначеним хворим встановлюється Міністерством охорони здоров`я УРСР;
4) які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів;
5) які проживають не менше 5 років за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності;
6) які проживають у гуртожитках;
7) які проживають в одній кімнаті по дві і більше сім`ї, незалежно від родинних відносин, або особи різної статі старші за 9 років, крім подружжя (в тому числі якщо займане ними жиле приміщення складається більш як з однієї кімнати);
8) внутрішньо переміщені особи з числа учасників бойових дій відповідно до пунктів 19-21 частини першої статті 6 та осіб з інвалідністю внаслідок війни, визначених у пунктах 10-14 частини другої статті 7, та членів їх сімей, а також членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, визначених абзацами першим та четвертим пункту 1 статті 10, членів сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, визначених у статті 10-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Згідно п.14 Правил №470 закріплено, що тими, що потребують поліпшення житлових умов, визнаються також громадяни, які проживають у комунальних чи невпорядкованих стосовно умов даного населеного пункту квартирах: особи, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни; члени сімей загиблих (померлих) ветеранів війни та члени сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України; Герої Радянського Союзу, Герої Соціалістичної Праці, особи, нагороджені орденами Слави, Трудової Слави, "За службу Батьківщині у Збройних Силах СРСР" усіх трьох ступенів; учасники бойових дій та учасники війни; працівники, які тривалий час сумлінно пропрацювали на одному підприємстві, в установі, організації.
Відповідно до п.15 Правил №470 на квартирний облік беруться потребуючі поліпшення житлових умов громадяни, які постійно проживають, а також мають реєстрацію місця проживання у даному населеному пункті.
За п.18 Правил №470 заява про взяття на квартирний облік подається відповідно виконавчому комітету сільської, селищної, міської ради, сільському голові (у разі, коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) за місцем проживання громадян (у випадку, передбаченому абзацом четвертим пункту 8 цих Правил, - за місцем перебування внутрішньо переміщеної особи на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб) та адміністрації підприємства, установи, організації чи органу або іншому громадському об`єднанню (організації) за місцем їх роботи. Заява підписується членами сім`ї, які разом проживають, мають самостійне право на одержання жилого приміщення і бажають разом стати на облік.
Відповідно до п.19 Правил №470 Попередній розгляд заяв про взяття на квартирний облік у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів провадиться громадською комісією з житлових питань при виконавчому комітеті, а на підприємстві, в установі, організації - комісією по житлово-побутовій роботі профспілкового комітету.
Вказані комісії перевіряють житлові умови громадян і про результати перевірки складають акт.
Заяви і матеріали перевірки житлових умов громадян розглядаються на засіданні відповідної комісії, яка вносить свої пропозиції виконавчому комітетові місцевої Ради або адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або
іншої громадської організації і профспілковому комітетові. На засідання комісії при необхідності запрошується заявник.
За п.20 Правил №470 рішення щодо взяття на квартирний облік повинно бути винесене у місячний строк з дня подання громадянином необхідних документів.
Відповідно до п.21 Правил №470 у рішенні виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або у спільному рішенні адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації і профспілкового комітету, які розглядали заяви громадян, вказуються дата взяття на облік, склад сім`ї, підстава для взяття на облік, вид черговості надання жилих приміщень (загальна черга, в першу чергу), а при відмові у взятті на облік - підстава відмови.
Аналізуючи вищевказані приписи, суд доходить висновку, що на квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов. 
При цьому, варто акцентувати увагу на тому, що особам з інвалідністю внаслідок війни надається пільга у вигляді позачергового забезпечення житлом як для осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій.
Судом під час розгляду справи встановлено, що позивач звернувся із заявою від 03.02.2026 до Виконавчого комітету Арцизької міської ради, в якій просив поставити його складом сім`ї з 4-х осіб на квартирний облік за місцем проживання.
Водночас, рішення виконавчого комітету Арцизької міської ради від 27 лютого 2026 року № 30 «Про затвердження протоколу № 2 засідання громадської комісії з житлових питань при виконавчому комітеті Арцизької міської ради від 24 лютого 2026 року та взяття на квартирний облік громадян» ОСОБА_1 у взятті на квартирний облік відмовлено.
Підстава: ОСОБА_1 володіє квартирою загальною площею 32 кв. м, житловою площею 15 кв. м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_1 разом з дружиною та дітьми зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 , де крім них ще зареєстровано три особи, а зазначений житловий будинок на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та позивачу ОСОБА_1 – 36/50 частки житлового будинку (житлова площа складає 25 кв. м, при цьому розмір частки, що належить позивачу, складає 6,25 кв. м). 
Як зазначено відповідачем у відзиві на позовну заяву, Постановою виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів та Президіуму обласної ради федерації профспілок від 16.01.1985 № 52 (зі змінами, внесеними постановою виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів та Президіуму обласної ради федерації профспілок від 17.09.1991 № 378) «Про порядок надання жилих приміщень» встановлено, що середній розмір жилої площі на одну особу в населених пунктах Одеської області складає 6 кв.м. Відповідно до пункту 3.1. зазначеної постанови, на квартирний облік беруться громадяни, які займають жилу площу до 4 кв.м. включно на кожного проживаючого члена сім`ї, а сумуючи належні позивачу на праві власності об`єкти житлової нерухомості, загальна їх площа становить 21,25 кв.м, і в розрахунку на одного члена його сім`ї, а саме на нього, дружину та двох дітей - це становить 5,3125 кв. м на особу.
Суд критично відноситься до посилань відповідача, як на підставу відмови позивачу у постановці на облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов, на пп. 3.1 п. 3 постанови Виконкому Одеської обласної Ради народних депутатів та Президії Обласної ради професійних спілок від 16.01.1985 №52 «Про порядок надання жилих приміщень» (зі змінами від 17.09.1991), з огляду на те, що постановою від 17.09.1991 №378, ухвалено викласти п.3.1 постанови Виконкому Одеської обласної Ради народних депутатів та Президії Обласної ради професійних спілок від 16.01.1985 №52 «Про порядок надання жилих приміщень» у редакції: «на квартирний облік беруться громадяни, які займають жилу площу до 6 кв.м. включно на кожного проживаючого члена сім`ї».
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, ОСОБА_1 та члени його сім`ї займають житлову площу 5,3125 кв.м на кожного, що є меншим за 6 кв.м.
При цьому, суд відхиляє доводи позивача з посиланням на приписи статті 47 Житлового кодексу України, згідно якої норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу, оскільки відповідно до частини 1 статті 48 Житлового кодексу України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. 
Отже, встановлена статтею 47 Житлового кодексу України норма житлової площі застосовується при наданні громадянам приміщення, зокрема, площа такого приміщення не може перевищувати 13,65 квадратного метру на одну особу, проте, спір між сторонами у цій справі виник не щодо надання позивачу приміщення, а щодо постановки позивача на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
На думку суду, позивач, будучи особою з інвалідністю внаслідок війни, має право на забезпечення жилою площею, як особа що потребує поліпшення житлових умов, водночас, відповідачем, при прийнятті спірного рішення, цього факту враховано не було.
Вищевказані обставини свідчать про необґрунтованість прийнятого рішення, яким позивачу було відмовлено у взятті його сім`ї на квартирний облік.
Суд при вирішенні справи також виходить із того, що зазначене вищевказане рішення органу місцевого самоврядування є актом індивідуальної дії.
На думку суду правовий акт індивідуальної дії - це виданий суб`єктом владних повноважень документ, прийнятий із метою реалізації положень нормативно-правового акту (актів) щодо конкретної життєвої ситуації, який не містить загальнообов`язкових правил поведінки та стосується прав і обов`язків лише чітко визначеного суб`єкта (суб`єктів), якому (яким) він адресований.
Головною рисою такого акту є його конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових обов`язків, обумовлених цими актами; при цьому за умов відповідності такого акту нормам чинного законодавства.
Натомість, оскаржуване рішення не відповідає критеріям повноти та зрозумілості акту індивідуальної дії, та породжує його неоднозначне трактування, що в свою чергу впливає на можливість реалізації права або обов`язків особи при виконанні юридичного волевиявлення суб`єкта владних повноважень.
Зазначений висновок суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), рішення якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року є джерелом права.
У рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку.
На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року; «Тошкуце та інші проти Румунії», заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку про необхідність задоволення заявлених позовних вимог.
Суд також зазначає, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.
Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
З огляду на встановлені фактичні обставини у справі та положення чинного законодавства, суд вважає необхідним для належного захисту прав та інтересів позивача зобов`язати Виконавчий комітет Арцизької міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про взяття його на квартирний облік та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду.
У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.
В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Частиною 2 статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.
Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов слід задовольнити частково.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст.ст. 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 263, 295 КАС України, суд 
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Арцизької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення – задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Арцизької міської ради від 27 лютого 2026 року № 30 «Про затвердження протоколу № 2 засідання громадської комісії з житлових питань при виконавчому комітеті Арцизької міської ради від 24 лютого 2026 року та взяття на квартирний облік громадян», в частині відмови ОСОБА_1 у взятті на квартирний облік.
Зобов`язати Виконавчий комітет Арцизької міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про взяття його на квартирний облік та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ); 
Відповідач – Виконавчий комітет Арцизької міської ради (68400, Одеська область, Болградський район, м. Арциз, вул. Соборна, буд. 46, код ЄДРПОУ 04057037).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА