ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року	Львів	Справа № 260/934/25 пров. № А/857/8590/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Обрізко І.М., 
суддів Іщук Л.П., Пліша М.А., 

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року про повернення позовної заяви в частині позовних вимог, прийняту суддею Калинич Я.М. у місті Ужгороді у справі за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Закарпатської області, Державної судової адміністрації України про визнання дій та бездіяльності протиправними, -

встановив:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся з позовом до Господарського суду Закарпатської області, Державної судової адміністрації України, в якому просив:
- визнати протиправними дії Господарського суду Закарпатської області щодо нарахування та виплати судді Господарського суду Закарпатської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період роботи з 16 травня 2024 по 31 січня 2025 включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102,00 гривень;
- зобов`язати Господарський суд Закарпатської області здійснити перерахунок та виплату належної судді суддівської винагороди за період з 16 травня 2024 по 31 січня 2025 (включно) зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань та доплат, регіонального коефіцієнту та допомоги на оздоровлення, яку суддя отримував в цей період, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 2024 та 2025 роках в розмірі 3028,00 грн та з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, і з урахуванням розміру раніше виплаченої суддівської винагороди за вказаний період;
- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення фінансування виплати належної судді Господарського суду Закарпатської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 16 травня 2024 по 31 січня 2025 (включно) для здійснення всіх передбачених законодавством нарахувань та допомоги на оздоровлення, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в 2024-2025 роках у розмірі 3028,00 грн відповідно;
- зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування (забезпечити Господарський суд Закарпатської області бюджетними асигнуваннями) для здійснення видатків з виплати належної судді Господарського суду Закарпатської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 16 травня 2024 по 31 січня 2025 (включно) зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань та доплат, регіонального коефіцієнту та допомоги на оздоровлення, яку суддя отримував в цей період, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 2024-2025 роках – 3028,00 грн з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, і з урахуванням розміру раніше виплаченої суддівської винагороди за вказаний період.
Ухвалою суду від 12 лютого 2025 позовну заяву залишено без руху на підставі статей 123 та 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у зв`язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду в частині позовних вимог.
На виконання вимог ухвали в обґрунтування причин пропуску звернення до суду позивач вказав, що в зазначений судом «спірний період» з 16 травня 2024 по 16 листопада 2024 ним не отримувалося будь-яких письмових повідомлень про те, який розмір прожиткового мінімуму був застосований при розрахунку суддівської винагороди, регіонального коефіцієнту, доплат, допомоги на оздоровлення, а тому з точки зору принципів правової визначеності та належного урядування в нього за загальним правилом не могло виникнути підстав для обґрунтованого сумніву в добросовісності відповідачів при здійсненні фінансування та виплати суддівської винагороди.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 позовну заяву в частині позовних вимог за період з 16 травня 2024 по 16 листопада 2024 повернуто позивачу.
Суд першої інстанції зазначив, що позивач повинен був дізнатися про порушення свого права на суддівську винагороду в той момент, коли не отримав її в повному обсязі, як він вважає.
Однак, позивач отримуючи щомісячно суддівську винагороду, як він вважає не в повному обсязі, протягом тривалого часу не звертався до суду з метою захисту своїх прав та інтересів. Такі дії не можуть вважатися такими, що вчинені в розумний строк, без обґрунтованих зволікань.
Тому строк на звернення до суду необхідно обраховувати з 16 травня 2024, коли позивач не отримував суддівську винагороду в повному обсязі, як він вважає і відповідно повинен був дізнатись про порушення своїх прав.
Тобто, недоотримавши суддівську винагороду за травень 2024, позивач мав звернутися до суду з позовом у строк до серпня 2024, відповідно за червень 2024 - до вересня 2024, за липень 2024 - до жовтня 2024, за серпень 2024 - до листопада 2024, за вересень 2024 - до грудня 2024, за жовтень - до січня 2025.
З урахуванням викладених доводів суд дійшов висновку про пропуск строку на звернення до суду в частині вимог, які виходять за межі тримісячної позовної давності в даній категорії справи, а саме: з 16 травня 2024 по 16 листопада 2024.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом прийнято рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
У своїй апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції отримав відповідну заяву позивача про усунення недоліків позовної заяви 13 лютого 2025, тоді як строк для усунення недоліку позову спливав аж тільки 22 лютого 2025.
Разом з тим, якщо б позивач дізнався про наведене вище до 18 лютого 2025 включно (дата оскарженої ухвали), у нього була б можливість усунути недоліки позову в межах строку, установленого ухвалою суду від 12 лютого 2025, шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку на звернення до суду з поданням суду відповідних доказів та наведенням інших підстав для такого поновлення.
Таким чином, суд першої інстанції, відмовивши ОСОБА_1 у поновленні пропущеного строку на звернення до суду в частині позовних вимог за зазначений вище період, не надав позивачу додатковий строк на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Звертає увагу на те, що в зазначений судом першої інстанції «спірний період» з 16 травня 2024 по 16 листопада 2024 ним не отримувалося будь-яких письмових повідомлень про те, який розмір прожиткового мінімуму був застосований при розрахунку суддівської винагороди, регіонального коефіцієнту, доплат, допомоги на оздоровлення, а тому з точки зору принципів правової визначеності та належного урядування в позивача за загальним правилом не могло виникнути підстав для обґрунтованого сумніву в добросовісності відповідачів при здійсненні фінансування та виплати суддівської винагороди.
Позатим, вказана обставина може бути в ході розгляду цієї справи спростована відповідачами, а вирішення означеного питання, за позицією позивача на стадії відкриття провадження у справі є передчасним.
Просить скасувати ухвалу та прийняти постанову, якою направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Враховуючи, що апеляційну скаргу подано на ухвалу суду про повернення позовної заяви, в силу приписів ч.2 ст.312 КАС України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 320 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.
Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист.
Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За усталеною практикою Верховного Суду положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Суд зауважує, що суддівська винагорода за своєю правовою природою є різновидом заробітної плати, гарантованою державою, яка отримується у якості винагороди за здійснення правосуддя на професійній основі, а відтак правовідносини щодо її нарахування та виплати мають характер трудових відносин у частині захисту майнового права на її отримання, що узгоджується, зокрема, з положеннями статті 43 Конституції України.
Водночас положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не встановлюють спеціального строку звернення до суду з вимогами, що виникають із правовідносин щодо нарахування та виплати суддівської винагороди, а відтак не містять норм, які б визначали особливий порядок обчислення чи тривалість такого строку.
З огляду на викладене, у спорах про стягнення суддівської винагороди у разі її неналежної виплати підлягають застосуванню положення статті 233 КЗпП України, яка встановлює спеціальні строки звернення до суду з вимогами, що випливають із трудових правовідносин, зокрема щодо виплати належної за працю винагороди. Застосування саме цієї норми забезпечує ефективний судовий захист порушеного майнового права та не допускає звуження обсягу гарантій оплати праці для осіб, які перебувають на публічній службі, порівняно з іншими категоріями працівників.
Частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Спірним у даній справі є питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами щодо ненарахування та невиплати в повному обсязі належної йому щомісячної суддівської винагороди з 16 травня по 16 листопада 2024.
Суд зауважує, що положення частини першої статті 233 КЗпП України початок перебігу строку звернення до суду у спорах щодо оплати праці визначається з урахуванням факту невиплати відповідної суми за конкретний розрахунковий місяць, оскільки суддівська винагорода має щомісячний характер. За таких умов позивач має самостійне право на судовий захист щодо кожного місяця, у якому, на його переконання, відбулося порушення права на належну оплату праці, а відтак строк звернення до суду підлягає обчисленню окремо за кожною щомісячною виплатою. Неврахування цієї обставини призвело до неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і безпідставного повернення позовної заяви в частині вимог за травень – листопад 2024.
Верховний Суд у постанові від 24.02.2026 у справі № 420/4332/24 звернув увагу на те, що основним орієнтиром, який дозволив би однозначно визначати момент, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права на виплату належного йому розміру суддівської винагороди, є дата ознайомлення останнього з документом, що відображає фактичні суми виплат.
Чинне законодавство не встановлює спеціальної форми такого документа та порядку його доведення до відома судді. Водночас такими документами можуть бути розрахункові листи, відомості про нарахування та виплату суддівської винагороди, фінансові повідомлення або інші документи, що містять відомості про складові виплати, їх розміри та здійснені утримання, які надаються під час виплати суддівської винагороди і з яких суддя має об`єктивну можливість встановити розмір отриманої суми, її складові та можливу неповноту виплати.
Саме з моменту ознайомлення з таким документом у судді виникає реальна можливість та об`єктивна необхідність оцінити правильність здійснених нарахувань, виявити можливі порушення, що і буде усвідомленим сприйняттям особи наявності/відсутності порушеного права щодо належних виплат.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірних правовідносин або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Проаналізувавши положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Верховний Суд у зазначеній вище справі дійшов висновку, що спеціальне законодавство не встановлює обов`язку відповідного суду інформувати суддю про суму нарахованої та виплаченої суддівської винагороди з детальним розшифруванням її складових. Саме тому, з огляду на відсутність такого регулювання у спеціальних нормах, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи загального трудового законодавства, які покладають на роботодавця відповідний обов`язок.
Так, положення статті 110 КЗпП України передбачають, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці:
а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат;
б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати;
в) сума заробітної плати, що належить до виплати.
Обумовлений приписами цієї статті обов`язок роботодавця забезпечує працівнику визначеність у нарахованих і виплачених сумах та, у разі виникнення спірних ситуацій, сприяє своєчасному захисту його трудових прав.
Зазначений підхід узгоджується і з міжнародними стандартами. Норми національного законодавства (стаття 110 КЗпП України) повністю відповідають положенням статті 14 Конвенції про захист заробітної плати 1949 (№95), ратифікованої Україною 04.08.1961, яка передбачає необхідність ужиття ефективних заходів для забезпечення інформування працівників у належний і зрозумілий спосіб, зокрема,
(b) під час кожної виплати заробітної плати - про відомості щодо їхньої заробітної плати за відповідний період оплати праці, якщо такі відомості можуть змінюватися.
У розвиток положень Конвенції 95 Комітет експертів із застосування конвенцій та рекомендацій CEACR (МОП) сформував Рекомендацію щодо захисту заробітної плати 1949 (№85), пункт 7 розділу IV якої конкретизує, що працівників слід інформувати під час кожної виплати заробітної плати про такі відомості, які стосуються відповідного періоду виплати та можуть зазнавати змін:
(a) валова сума нарахованої заробітної плати;
(b) усі відрахування, які були здійснені, із зазначенням підстав та їхнього розміру;
(c) чиста сума заробітної плати, що підлягає виплаті.
Отже, як норми національного законодавства, так і міжнародні стандарти покладають на роботодавця чіткий обов`язок забезпечити працівникові повну, своєчасну та зрозумілу інформацію про склад, розмір і підстави нарахування та виплати заробітної плати.
Як зазначалося, законодавство не встановлює форму інформування роботодавцем працівника про складові нарахованих і виплачених сум заробітної плати, а тому суд, при вирішенні питання дотримання строку звернення до суду, повинен, крім іншого, з`ясовувати таку форму повідомлення, що буде відповідати дотриманню принципу офіційності в адміністративному судочинстві.
Таким чином, для встановлення дат, з якими частина перша статті 233 КЗпП України пов`язує початок обчислення строку звернення до суду з позовними вимогами за спірний період, суд повинен з`ясувати, чи виконав відповідач передбачений статтею 110 КЗпП України обов`язок щодо позивача (якщо так, то в якій формі), та коли позивач набув документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум суддівської винагороди за кожен місяць зазначеного періоду.
Разом з тим, судом першої інстанції не досліджувалися зазначені вище обставини, відтак суд прийшов до передчасного висновку про повернення позовної заяви в частині позовних вимог за період з 16 травня 2024 по 16 листопада 2024.
З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи, оскільки винесена з порушенням норм процесуального права та з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для її вирішення.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 312, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року про повернення позовної заяви в частині позовних вимог у справі №260/934/25 скасувати, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	М.А. Пліш