Справа № 127/2108/26
Провадження № 2/127/528/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)

08 червня 2026 року	місто Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області
в складі: головуючого судді Сичука М.М.,
за участі секретаря судового засідання Коровай А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
ТОВ «ФК «ЕЙС» звернулося до Вінницького міського суду вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.08.2021 між первісним кредитором ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 217929260, відповідно до якого позичальнику надано кредитні кошти у розмірі 5 050,00 грн на умовах строковості, платності та обов`язковості повернення.
Умови кредитного договору передбачали нарахування процентів за користування кредитними коштами, визначення строків повернення кредиту, а також відповідальність за порушення грошових зобов`язань.
Позивач зазначає, що кредитний договір укладено в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи первісного кредитора шляхом акцепту публічної оферти, підписанням договору за допомогою одноразового ідентифікатора MNV96UA5, що відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до письмової форми правочину.
Перед укладенням договору відповідач самостійно здійснив реєстрацію на вебсайті кредитодавця www.moneyveo.ua, створив особистий кабінет, подав заявку на отримання кредиту, зазначив персональні дані, пройшов процедуру верифікації та підтвердив згоду з умовами кредитування, які були розміщені у відкритому доступі як публічна оферта.
Позивач зазначає, що первісний кредитор належним чином виконав свої зобов`язання та перерахував відповідачу кредитні кошти у сумі 5 050,00 грн шляхом безготівкового перерахування на банківську картку відповідача, що підтверджується платіжними документами.
У подальшому, у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів, утворилася заборгованість, яка з урахуванням нарахувань та подальшого обліку становить 37 188,70 грн, з яких: 10 500,00 грн — основний борг, 26 688,70 грн — нараховані проценти за користування кредитом.
Позивач вказує, що будь-яких платежів на погашення заборгованості відповідач не здійснював.
Крім того, позивач зазначає, що право вимоги за кредитним договором неодноразово відступалося на підставі договорів факторингу.
Так, 28.11.2018 між первісним кредитором та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до якого право вимоги за кредитними договорами передавалося фактору на підставі реєстрів прав вимоги.
Надалі, 05.08.2020 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» укладено договір факторингу № 05/0820-01, за яким відбулося подальше відступлення прав вимоги.
Остаточно, 11.07.2025 між ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та ТОВ «ФК «ЕЙС» укладено договір факторингу № 11/07/25-Е, відповідно до якого позивач набув право грошової вимоги до відповідача.
Згідно з реєстром боржників від 14.07.2025 та актом приймання-передачі, до позивача перейшло право вимоги до відповідача у розмірі 37 188,70 грн.
Позивач зазначає, що кожний перехід права вимоги підтверджується відповідними реєстрами боржників, актами приймання-передачі, а також платіжними документами, які підтверджують фінансування операцій факторингу.
Позивач вважає, що ланцюг відступлення права вимоги є безперервним, належним чином оформленим та таким, що відповідає вимогам статей 512, 514, 1077–1079 ЦК України.
Окремо позивач звертає увагу, що договори факторингу передбачали можливість відступлення як існуючих, так і майбутніх вимог, а перехід права вимоги відбувався з моменту підписання відповідних реєстрів.
Позивач також зазначає, що на підтвердження факту отримання кредитних коштів та ідентифікації позичальника було направлено адвокатські запити до банку-емітента платіжної картки, однак повної інформації отримано не було, у зв`язку з чим заявлено клопотання про витребування доказів у порядку статті 84 ЦПК України.
Відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи, однак у судові засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, заперечень щодо заявлених вимог не висловив.
Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 37188,70 грн, а також судові витрати, що складаються із судового збору у розмірі 2 662,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.
Додатково позивач просить здійснити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та ухвалити заочне рішення у разі неявки відповідача.
Ухвалою суду від 23.01.2026 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін, відповідачу запропоновано подати відзив на позов.
У судове засідання представник позивача не з`явився, але просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, по невідомій суду причині, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином шляхом направлення судових повісток з повідомленням, відзив на позовну заяву не надала. Конверт з ухвалою про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками та конверти з судовою повісткою, що направлявся за адресою останнього відомого місця проживання відповідача, повернулися до суду не врученим з відміткою Укрпошти про причини повернення «Адресат відсутній за вказаною адресою».
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, всі обставини, на які сторона посилалась як на підставу своїх вимог, дійшов до висновку, що позовні вимоги ТОВ ФК «ЕЙС» підлягають до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом установлено, що 10.08.2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 217929260 від 10.08.2021.
Кредитний договір укладено у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Договір ОСОБА_1 підписано за допомогою одноразового ідентифікатора MNV96UA5.
Судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 217929260 від 10.08.2021.
Відповідно до п. 1.1 зазначеного кредитного договору, Кредитодавець зобов`язується надати Позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі кредитного ліміту на суму 10 500,00 грн (десять тисяч п`ятсот гривень 00 копійок) на умовах строковості, зворотності та платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов цього договору, додатків до нього та Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ» ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА»
Згідно з п. 1.2 договору, встановлений кредитний ліміт є максимальною сумою кредитних коштів, яка протягом строку дії договору може одночасно перебувати у розпорядженні Позичальника
Відповідно до п. 1.3 договору, перший транш кредитних коштів у розмірі 5 050,00 грн підлягав наданню одразу після укладення договору та мав бути повернутий до 09.09.2021.
Пунктом 1.4 договору передбачено право Позичальника ініціювати отримання наступних траншів у межах кредитного ліміту шляхом використання функціоналу особистого кабінету, а також здійснювати часткове погашення заборгованості, при цьому повне виконання зобов`язань припиняє дію договору.
Згідно з п. 1.5 договору загальна сума кредиту визначається як сукупність усіх траншів, отриманих Позичальником протягом строку дії договору.
Як убачається з матеріалів справи та наданих банківських відповідей, виконання умов договору з боку кредитодавця було підтверджено фактичним перерахуванням грошових коштів на користь відповідача.
Зокрема, згідно з інформацією АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Універсал Банк», на ім`я відповідача було емітовано платіжні картки, на які у період, що кореспондує даті укладення договору та подальшого користування кредитом, здійснювалися зарахування грошових коштів, у тому числі суми, що відповідають першому траншу у розмірі 5 050,00 грн.
Так, АТ КБ «ПриватБанк» повідомило про зарахування коштів на рахунок відповідача у сумі 5 050,00 грн від 10.08.2021, а також інші надходження у наступні дати, що узгоджується з механізмом кредитної лінії, визначеним умовами договору.
Аналогічно АТ «Універсал Банк» підтвердило здійснення зарахування коштів на картковий рахунок відповідача у відповідний період користування кредитними коштами.
Таким чином, досліджені судом банківські документи у сукупності з умовами кредитного договору підтверджують фактичне надання кредитних коштів відповідачу шляхом безготівкового зарахування на платіжні інструменти, відкриті на його ім`я, що узгоджується з погодженим сторонами способом виконання зобов`язання кредитодавцем.
Отже, умови п. 1.1–1.5 кредитного договору були реалізовані сторонами у фактичних правовідносинах: кредитодавець виконав свій обов`язок із надання кредитних коштів, а відповідач отримав можливість їх використання, що підтверджується банківськими виписками та інформацією фінансових установ.
Судом встановлено, що на виконання умов кредитного договору первісним кредитором було сформовано та надано суду детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором № 217929260 від 10.08.2021, укладеним між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 .
Згідно з наведеним розрахунком, протягом 10.08.2021–13.08.2021 позичальнику були перераховані кредитні кошти траншами у загальному розмірі 10 500,00 грн, а саме: 10.08.2021 — 5 050,00 грн; 11.08.2021 — 1 500,00 грн; 13.08.2021 — 1 450,00 грн; 13.08.2021 — 2 500,00 грн, що в сукупності становить встановлений кредитний ліміт за договором.
Водночас із зазначеного розрахунку вбачається, що відповідач взяті на себе договірні зобов`язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом не виконав.
Починаючи з моменту отримання кредитних траншів, на заборгованість здійснювалося нарахування процентів за користування кредитом, що відображено у відповідних рядках розрахунку заборгованості. Зокрема, за станом на 13.08.2021 сума основного боргу досягла 10 500,00 грн, а також почалося щоденне нарахування процентів у розмірі 141,75 грн, що надалі збільшувало загальну суму заборгованості.
Додатково 13.09.2021 та 12.10.2021 у розрахунку відображено окремі операції та коригування заборгованості, у тому числі нарахування та погашення частин зобов`язань, однак загальна тенденція свідчить про непогашення відповідачем основного боргу та нарахованих процентів у встановлені договором строки.
Станом на останню дату розрахунку, загальна сума заборгованості за договором становить 13 164,70 грн, з яких 10 500,00 грн — основний борг, 13 164,70 грн — нараховані проценти (з урахуванням проведених нарахувань та відсутності належного погашення зобов`язань у повному обсязі).
Зазначений розрахунок складено первісним кредитором у електронній формі із застосуванням внутрішньої системи обліку (СЕД «АЛЬМЕКС») та підписано уповноваженою особою із використанням кваліфікованого електронного підпису, що підтверджує його належність та допустимість як письмового доказу у розумінні процесуального закону.
Таким чином, наданий розрахунок у сукупності з матеріалами справи підтверджує факт неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору, наявність простроченої заборгованості та її розмір.
28.11.2018 первісним кредитором та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТАЛІОН ПЛЮС» (далі – ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС») укладено Договір факторингу № 28/1118-01 (далі – Договір факторингу 1). У подальшому до Договору факторингу 1 укладалися додаткові угоди, у тому числі щодо продовження строку його дії.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника.
Згідно з частинами 1, 2 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути як право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, так і майбутня вимога, яка вважається переданою фактору з моменту настання відповідної події. Додаткового оформлення відступлення права вимоги у таких випадках не вимагається.
Пунктами 1.2–1.5 Договору факторингу 1 передбачено, що перелік прав вимоги визначається у реєстрах прав вимоги, які є його невід`ємними додатками, а перехід права вимоги відбувається з моменту підписання сторонами відповідного реєстру.
Згідно з пунктом 2.1 Договору факторингу 1 клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, визначені у реєстрах прав вимоги, а фактор – прийняти їх та здійснити фінансування клієнта.
Відповідно до пункту 4.1 Договору факторингу 1 право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимоги.
На виконання умов Договору факторингу 1 первісним кредитором та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» підписано Реєстр прав вимоги № 155 від 12.10.2021, відповідно до якого до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 217929260 від 10.08.2021.
З метою підтвердження обсягу переданих прав вимоги та факту здійснення фінансування первісного кредитора за Договором факторингу 1 позивачем надано акт звірки взаємних розрахунків та протокол узгодження предмета факторингової операції (додатки до матеріалів справи).
Надалі ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» здійснило розрахунок заборгованості за кредитним договором № 217929260 від 10.08.2021, відповідно до якого заборгованість відповідача станом на період обліку становить 26 688,70 грн та складається із заборгованості за тілом кредиту та нарахованими процентами, що підтверджується наданим розрахунком.
Зокрема, згідно з розрахунком ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» за кредитним договором № 217929260 від 10.08.2021, 12.10.2021 відбулося придбання права вимоги з визначенням первісної суми заборгованості 10 500,00 грн, після чого здійснювалось щоденне нарахування процентів, внаслідок чого загальний розмір заборгованості збільшувався до 26 688,70 грн.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт переходу права грошової вимоги від первісного кредитора до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», а також подальший розрахунок заборгованості відповідача, здійснений новим кредитором.
Між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС» (далі – ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС») 05.08.2020 укладено Договір факторингу № 05/0820-01 (далі – Договір факторингу 2) (додаток № 14).
Розділом 2 Договору факторингу 2 визначено, що ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» за плату на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до пункту 1.3 Договору факторингу 2 під правом вимоги розуміються всі права ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» за кредитними договорами, у тому числі права грошових вимог до боржників щодо сплати суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть у майбутньому.
Пунктом 1.5 Договору факторингу 2 встановлено, що реєстр прав вимоги означає перелік прав вимоги до боржників, що відступається за цим договором. Форма такого реєстру визначена у додатку № 1 до договору.
Відповідно до пункту 5.3.3 Договору факторингу 2 ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» має право розпоряджатися правом вимоги на власний розсуд, у тому числі відступати його на користь третіх осіб.
На виконання умов Договору факторингу 2 ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» підписали Реєстр прав вимоги № 9 від 30.05.2023, відповідно до якого від ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 217929260 від 10.08.2021 у розмірі, визначеному в зазначеному реєстрі.
З огляду на те, що реєстр прав вимоги містить відомості щодо значної кількості боржників, позивачем до матеріалів справи надано витяг з реєстру прав вимоги, що містить виключно дані відповідача, із приховуванням персональних даних інших осіб з метою недопущення їх розголошення (додаток № 15).
Для підтвердження факту фінансування ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» з боку ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» за вказаним договором факторингу до матеріалів справи долучено платіжну інструкцію, яка підтверджує здійснення розрахунків між сторонами (додаток № 16).
11.07.2025 між ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та Позивачем укладено Договір факторингу № 11/07/25-Е (далі – Договір факторингу 3), відповідно до умов якого Позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 217929260 від 10.08.2021 (додаток № 17).
Відповідно до пункту 1.2 Договору факторингу 3 перехід прав вимоги від ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» до Позивача здійснюється з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі Реєстру боржників, після чого Позивач набуває статусу кредитора щодо відповідних боржників.
Згідно з Реєстром боржників № Б/Н від 14.07.2025 за Договором факторингу 3 до Позивача перейшло право вимоги до відповідача у загальному розмірі 37 188,70 грн. З метою захисту персональних даних інших боржників позивачем надано витяг з реєстру боржників, що містить виключно дані відповідача (додаток № 18).
Факт переходу права вимоги підтверджується також Актом прийому-передачі Реєстру боржників за Договором факторингу 3.
Додатково на підтвердження проведення фінансування між сторонами долучено платіжну інструкцію, яка підтверджує виконання грошових зобов`язань за Договором факторингу 3.
Таким чином, матеріали справи підтверджують послідовний перехід права вимоги за кредитним договором № 217929260 від 10.08.2021 від первісного кредитора до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», далі до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС», та в подальшому до Позивача на підставі належним чином оформлених реєстрів боржників та актів приймання-передачі.
Укладання договорів факторингу між первісним кредитором та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», а також між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» і ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» до виникнення окремих кредитних правовідносин не впливає на дійсність відступлення права вимоги, оскільки відповідні договори передбачали можливість відступлення майбутніх вимог, що узгоджується з положеннями статей 1077, 1078 ЦК України.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину передбачає, що всі права, набуті сторонами за таким правочином, є чинними до моменту її спростування у встановленому законом порядку.
Вказана правова позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010, відповідно до яких презумпція правомірності правочину діє до моменту визнання його недійсним у судовому порядку.
Заборгованість за Кредитним договором № 217929260 від 10.08.2021 складається з суми основного боргу та нарахованих процентів за користування кредитними коштами, визначених умовами договору. Сума основного боргу становить 10 500,00 грн та відповідає фактично отриманим Відповідачем кредитним коштам у вигляді траншів у межах кредитного ліміту.
Згідно з наданими розрахунками первісного кредитора та подальшого правонаступника, сума основного боргу становить 10 500,00 грн, яка сформована шляхом отримання Відповідачем траншів кредитних коштів у межах кредитного ліміту. Окрім основного боргу, нараховано проценти за користування кредитом у сумі 26 688,70 грн, що обраховані за період фактичного користування кредитними коштами відповідно до умов договору та щоденного нарахування процентів.
Таким чином, загальний розмір заборгованості Відповідача становить 37 188,70 грн, з яких 10 500,00 грн — основний борг, 26 688,70 грн — нараховані проценти за користування кредитом. 
Разом з тим, на підставі первинного розрахунку кредитодавця, на момент первісного формування заборгованості були нараховані проценти за користування кредитом, які збільшили загальний розмір боргу. Надалі, після відступлення права вимоги, розмір основної заборгованості (тіла кредиту) залишався незмінним, тоді як подальші нарахування процентів ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та наступними кредиторами підлягають оцінці судом з урахуванням умов договору, моменту переходу права вимоги та обсягу повноважень нового кредитора щодо подальшого нарахування.
Таким чином, у межах заявлених позовних вимог до стягнення підлягає сума, яка на момент переходу права вимоги становить 37 188,70 грн, з яких 10 500,00 грн — основний борг, а решта — нараховані проценти, обґрунтованість яких оцінюється судом виходячи з умов кредитного договору та принципу правомірності правочину.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Статтями 525 та 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
У статті 3 вказаного Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частини 3 статті 11 зазначеного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 вказаного Закону).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - частина 12 статті 11 Закону № 675-VIII.
Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, виходячи з приписів Закону України «Про електронну комерцію», укладення електронного договору можливо шляхом зазначення електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч. ч. 1-3 ст. 207 ЦК України).
У ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ч. 1 ст. 513, ст. 514 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно зі ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Статтею 1081 ЦК України передбачено, що клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред`явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
З аналізу наданих сторонами доказів вбачається, що між відповідачем з однієї сторони та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» з іншої, склалися кредитні правовідносини на підставі укладеного між ними договору в електронній формі.
ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» виконало свої зобов`язання за договором та здійснило переказ грошових коштів відповідачу на суму 10 500 грн.
Даних про те, що позичальником були повернуті кошти за вказаними договором, матеріали справи не містять.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що наданими позивачем доказами підтверджується, що ТОВ «ФК «Ейс» у встановленому законом порядку набуло право грошової вимоги по договором, ОСОБА_1 прийняв умови та правила надання банківських послуг шляхом підписання його електронним цифровим підписом, однак, в порушення умов вказаного договору не виконала своїх зобов`язань щодо повернення коштів та сплати відсотків.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до статті 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.
Таким чином, позивач ТОВ «ФК «Ейс», як правонаступник ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.
У межах строку кредитування щодо якого домовились сторони, а саме 30 днів, тобто до 09.09.2021 відповідач мав, зокрема, повернути позивачеві кредит і сплатити проценти.
Оцінюючи надані сторонами докази та умови кредитного договору № 217929260 від 10.08.2021, суд встановлює, що між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та відповідачем було погоджено надання кредитної лінії з визначеним кредитним лімітом та строком користування кредитними коштами в межах дисконтного періоду, який становив 30 днів від дати отримання першого траншу, тобто до 09.09.2021.
Умовами договору прямо передбачено, що протягом зазначеного періоду проценти нараховуються за дисконтною (або індивідуальною) ставкою, а у випадку продовження користування кредитними коштами після закінчення цього строку — застосовується базова процентна ставка та інший порядок нарахування процентів, визначений договором. Водночас продовження строку дії кредитної лінії пов`язується із визначеними договором відкладальними обставинами та активною поведінкою позичальника щодо сплати процентів та продовження користування кредитом.
Суд критично оцінює розрахунки нарахованих процентів у частині, сформованій первісним кредитором та подальшими правонаступниками, оскільки значна частина нарахувань здійснювалась після спливу дисконтного періоду та без належного підтвердження дотримання умов договору щодо механізму продовження строку кредитування. Такі нарахування не можуть автоматично вважатися погодженими умовами кредитного договору у розумінні статей 525, 526, 629 Цивільного кодексу України, оскільки зобов`язання має виконуватися виключно в межах умов, погоджених сторонами, та відповідно до принципу добросовісності (статті 3, 13 ЦК України).
Разом із тим суд враховує, що первісним кредитором у межах договірного строку було сформовано заборгованість за процентами, яка разом із тілом кредиту була включена до обсягу права вимоги та надалі передана за договорами факторингу, що підтверджується реєстрами прав вимоги та актами приймання-передачі.
Згідно з наданим розрахунком, станом на дату первісного обліку заборгованості її структура складалась із: основної суми кредиту у розмірі 10 500,00 грн та нарахованих процентів у розмірі 13 164,70 грн, що в сукупності становить 23 664,70 грн. Подальші нарахування, здійснені після передачі права вимоги, відображаються у внутрішньому обліку нового кредитора, однак їх правова обґрунтованість підлягає оцінці з урахуванням меж первісного зобов`язання та умов договору.
Відповідно до статей 512, 514, 516 ЦК України, до нового кредитора переходить право вимоги у тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент переходу. Отже, новий кредитор не набуває більших прав, ніж мав первісний кредитор, у тому числі щодо нарахування додаткових платежів поза межами договірного регулювання.
За таких обставин суд приходить до висновку, що обґрунтованою та доведеною є заборгованість у межах основного боргу та процентів, сформованих у межах умов кредитного договору до моменту належного переходу права вимоги, тоді як подальші нарахування підлягають виключенню як такі, що не підтверджені належними правовими підставами.
Відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню — у межах підтвердженої заборгованості, що відповідає умовам кредитного договору та обсягу права вимоги, який перейшов до позивача, а саме 23 664,70 грн.
Крім цього, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 7000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді .
До інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, відносяться зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі N 826/1216/16 (провадження N 11-562ас18).
На підтвердження понесених витратна професійну правничу допомогу позивачем надано суду копію Договору про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025), додаткову угоду № 25770923258 від 01.09.2025 до Договору правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025,- Акту прийому-передачі наданих послуг до Договору надання правничої допомоги згідно Договору правничої допомоги у розмірі 7000,00, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.
Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі N 904/4507/18, провадження N 12-171гс19).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі N 211/3113/16-ц).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України, заява N 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Зважаючи на складність справи, а саме, предмет доказування у даній справі, відсутність необхідності збору доказів, складність застосування норм права, суд вважає, що розмір правничої допомоги, заявленої ТОВ «ФК «ЕЙС» до відшкодування у розмірі 7000,00 грн є значно завищеним, не відповідає критеріям розумності та співмірності.
В даній категорії спірних правовідносин наявна усталена судова практика, обсяг наданих доказів є невеликим, враховуючи кількість боржників за договором факторингу даний позов для підготовки його до розгляду є однотипним, а тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3000,00 грн витрат на правничу допомогу , оскільки такий розмір є об`єктивним, справедливим та співмірним зі складністю справи та наданим адвокатом послуг.
Частиною першою статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною другою статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС» при зверненні до суду з позовною заявою сплатило судовий збір в розмірі 2662,40 грн. Отже, позов задоволено частково.
Відсоткове співвідношення задоволених вимог становить: 23 664,70 грн / 37 188,70 грн = 0,6363 (63,63 %).
Відповідно, судовий збір та інші судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеній частині позову, а саме у розмірі 63,63 % від фактично сплаченого позивачем судового збору, що відповідає обсягу задоволених вимог, а решта судових витрат покладається на позивача як витрати, пов`язані з відмовленою частиною позову.
Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача судового збору у пропорції до задоволених позовних вимог (63,63 %), що узгоджується з положеннями ст. 141 ЦПК України.
Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 662,40 грн, у зв`язку з чим до стягнення з відповідача підлягає 1 693,49 грн судового збору, що відповідає пропорції задоволених позовних вимог. Решта судового збору у розмірі 968,91 грн залишається за позивачем як витрати, пов`язані з відмовленою частиною позову.
Також суд зауважує, що суд ухвалював рішення за відсутності учасників справи. Відповідно до положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
На відповідне застосування вказаних положень також звернула увагу Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 5 вересня 2022 року в справі №1519/2-5034/11.

Керуючись ст.ст. 205, 207, 512, 514, 516, 526, 625, 626, 628, 629, 639, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055,10 6-1,1077,1078 Цивільного кодексу України, ст.ст. 11, 12, 13 Закону України «Про електронну комерцію», керуючись ст.ст. 12, 137, 141, 258, 259, 265, 268, 279 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до Пана про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» заборгованість за кредитним договором № 217929260 від 10.08.2021 у розмірі 23 664 (двадцять три тисячі шістсот шістдесят чотири) грн 70 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» судовий збір у розмірі 1693 (одна тисяча шістсот дев`яносто три) грн 49 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте Вінницьким міським судом Вінницької області за письмовою заявою відповідач, поданою протягом тридцяти днів з дня проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо позивачу повне рішення не було вручено у день його складення, він має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники судового розгляду:
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ЕЙС», ЄДРПОУ 42986956, місцезнаходження: м. Київ, вул. Юрія Поправки, будинок 6, кабінет 13;
Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення суду складено 12.06.2026.

Суддя: