ОКРЕМА ДУМКА

судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Петрова Є. В. 

щодо постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного судувід 29 квітня 2026 року у справі № 521/3257/19(провадження № 61-12574св23) 

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Грані-Інвест», Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Державного підприємства «СЕТАМ», Товариства з обмеженою відповідальністю «РІГЛ А», приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни, Комунального підприємства «Департамент державної реєстрації», державного реєстратора комунального підприємства «Департамент державної реєстрації» Шевченка Максима Олександровича, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , державний реєстратор юридичного департаменту Одеської міської ради в Гайова Яна Анатоліївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кіріченко Ірина Євгенівна, державний реєстратор комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кушнерова Римма Вячеславівна, державний реєстратор Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскров Олег Вікторович, про визнання недійсним договору, скасування запису про державну реєстрацію права власності, визнання недійсними електронних торгів, протоколу проведення електронних торгів, акта про електронні торги, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, скасування запису про державну реєстрацію права власності, визнання незаконним і скасування рішення державного реєстратора, 

за касаційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «РІГЛ А» та Державного підприємства «СЕТАМ» на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 21 січня 2022 року у складі судді Гуревського В. К. та постанову Одеського апеляційного суду від 11 липня 2023 року у складі колегії суддів Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Князюка О. В.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Грані-Інвест» (далі - ТОВ «Грані-Інвест»), Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі - Перший Суворовський ВДВС міста Одеси ГТУЮ в Одеській області), Державного підприємства «СЕТАМ» (далі - ДП «СЕТАМ»), Товариства з обмеженою відповідальністю «РІГЛ А» (далі - ТОВ «РІГЛ А»), приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус Одеського МНО) Фролової Р. В., Комунального підприємства «Департамент державної реєстрації» (далі - КП «Департамент державної реєстрації»), державного реєстратора КП «Департамент державної реєстрації» Шевченка М. О. про визнання недійсним договору, скасування запису про державну реєстрацію права власності, визнання недійсними електронних торгів, протоколу проведення електронних торгів, акта про електронні торги, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, скасування запису про державну реєстрацію права власності, визнання незаконним і скасування рішення державного реєстратора. 

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що у 2012 році на підставі договору купівлі-продажу майнових прав вона набула та повністю оплатила майнові права на нежитлове приміщення площею 163,8 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , після завершення будівництва прийняла це приміщення за актом приймання-передавання та зареєструвала за собою право власності. 

Надалі, всупереч уже набутим позивачем правам, ТОВ «Грані-Інвест» відчужило ОСОБА_2 майнові права на нежитлове приміщення № 102, загальною площею 750 кв. м у тому самому будинку, до складу якого фактично увійшли площі приміщення, проінвестованого позивачем. На підставі цього договору за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на приміщення № 102, а після відчуження ним часток іншим особам 618/1000 частин цього приміщення, до складу яких також увійшли спірні 163,8 кв. м, були передані на реалізацію у межах виконавчого провадження. 

Позивач вважала, що ТОВ «Грані-Інвест» не мало правових підстав для відчуження ОСОБА_2 майнових прав на спірні площі, оскільки відповідні права раніше були набуті та оплачені нею, а договір між ТОВ «Грані» і ТОВ «Грані-Інвест» було розірвано до фактичного виконання. 

Крім того, звернення стягнення на 618/1000 частин нежитлового приміщення відбулося з істотними порушеннями закону, оскільки ці частки не були виділені в натурі, не становили самостійного об`єкта нерухомого майна, державний виконавець самостійно визначив склад майна, переданого на реалізацію, не звернувся до суду з поданням про визначення частки боржника, а також не врахував наявність судових арештів і заборон щодо спірного майна. 

Також позивач посилалася на те, що ДП «СЕТАМ» провело електронні торги щодо майна, належність якого боржнику була спірною та обтяженою судовими заборонами, а переможцем торгів стало ТОВ «РІГЛ А». Надалі приватний нотаріус видав ТОВ «РІГЛ А» свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, попри існування ухвали суду про забезпечення позову, якою було заборонено вчинення відповідної нотаріальної дії. Державний реєстратор КП «Департамент державної реєстрації» незаконно зареєстрував за ТОВ «РІГЛ А» право власності, відкривши новий розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та присвоївши новий реєстраційний номер фактично тому самому об`єкту. 

Отже, внаслідок укладення оспорюваного договору, проведення електронних торгів, видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів та подальших реєстраційних дій виникла ситуація правової невизначеності, за якої право власності на одні й ті самі площі нерухомого майна одночасно зареєстровано за різними особами: за позивачем, за ОСОБА_2 та за ТОВ «РІГЛ А». 

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд: 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав від 15 серпня 2016 року № 71/МТ16/16, укладений між ТОВ «Грані-Інвест» та ОСОБА_2 ; 
- скасувати запис про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на нежитлове приміщення № 102, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , внесений на підставі рішення державного реєстратора Гайової Я. А. від 09 грудня 2016 року, індексний номер 32832890; 
- визнати недійсними проведені ДП «СЕТАМ» 13 лютого 2019 року електронні торги з реалізації 618/1000 частин нежитлового приміщення № 102, площею 463,40 кв. м, та складений за їх результатами протокол проведення електронних торгів № 387778; 
- визнати недійсним акт про проведення зазначених електронних торгів, переможцем яких визначено ТОВ «РІГЛ А»; 
- визнати недійсним свідоцтво від 27 лютого 2019 року, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р. В. та зареєстроване в реєстрі за № 281, про придбання ТОВ «РІГЛ А» 618/1000 частин зазначеного нежитлового приміщення; 
- скасувати запис про державну реєстрацію за ТОВ «РІГЛ А» права власності на 618/1000 частин нежитлового приміщення № 102, внесений на підставі рішення державного реєстратора Шевченка М. О. від 27 лютого 2019 року, індексний номер 45732335; 
- визнати незаконним і скасувати рішення державного реєстратора КП «Департамент державної реєстрації» Шевченка М. О. від 27 лютого 2019 року, індексний номер 45732335, про державну реєстрацію за ТОВ «РІГЛ А» права власності на відповідне нерухоме майно. 

Малиновський районний суд міста Одеси рішенням від 21 січня 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 11 липня 2023 року, позов ОСОБА_1 задовольнив частково. 

Визнав недійсним договір купівлі-продажу майнових прав від 15 серпня 2016 року № 71/МТ16/16, укладений між ТОВ «Грані-Інвест» та ОСОБА_2 , і припинив право власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення № 102, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , право на яке було зареєстроване на підставі рішення державного реєстратора Гайової Я. А. від 09 грудня 2016 року, індексний номер 32832890. 

Визнав недійсними проведені ДП «СЕТАМ» 13 лютого 2019 року електронні торги з реалізації 618/1000 частин нежитлового приміщення № 102, площею 463,40 кв. м, та складений за їх результатами протокол проведення електронних торгів № 387778. 

Визнав недійсними акт про проведення електронних торгів і свідоцтво від 27 лютого 2019 року, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р. В. та зареєстроване в реєстрі за № 281, про придбання ТОВ «РІГЛ А» 618/1000 частин відповідного нежитлового приміщення. 

Визнав незаконним та скасував рішення державного реєстратора КП «Департамент державної реєстрації» Шевченка М. О. від 27 лютого 2019 року, індексний номер 45732335, про державну реєстрацію за ТОВ «РІГЛ А» права власності на 618/1000 частин нежитлового приміщення № 102, з одночасним припиненням права власності ТОВ «РІГЛ А» на відповідне нерухоме майно. 

У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив. 

У серні 2023 року ТОВ «РІГЛ А» та ДП «СЕТАМ» подали до Верховного Суду касаційні скарги, у яких просили скасувати рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 21 січня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 липня 2023 рокуі ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 

Верховний Суд постановою від 29 квітня 2026 року касаційні скарги ТОВ «РІГЛ А» та ДП «СЕТАМ» задовольнив частково. 

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 21 січня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 липня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним акта про проведені електронні торги, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, визнання недійсним протоколу про проведення електронних торгів скасував та ухвалив у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог. 

В іншій частині рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 21 січня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 липня 2023 року залишив без змін. 

Мотивуючи свої висновки, Верховний Суд керувався тим, що реалізація майна на електронних торгах за своєю правовою природою є різновидом договору купівлі-продажу, а тому правочин, укладений за результатами таких торгів, може бути визнаний недійсним у судовому порядку з підстав недодержання вимог, установлених частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України, відповідно до частини першої статті 215 цього Кодексу. 

Суд зазначив, що державний виконавець, вирішуючи питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, зобов`язаний перевірити, чи не перебуває таке майно у спільному володінні з іншими особами, а також вирішити питання про необхідність визначення частки боржника у відповідному майні. 

У справі, яка переглядається, суди встановили, що спір виник у зв`язку з відчуженням нерухомого майна, частина якого площею 163,8 кв. м була проінвестована та повністю оплачена позивачем ще у 2012 році, однак у подальшому включена до складу іншого об`єкта нерухомості, право власності на який було зареєстровано за іншими особами. Зокрема, відповідно до висновків судових будівельно-технічних експертиз від 12 березня 2019 року № 20/19 та від 17 лютого 2020 року № 20-1/20 встановлено часткове співпадіння нежитлового приміщення № 113-нп із приміщеннями, які увійшли до складу об`єкта нерухомості, право власності на який у подальшому було зареєстровано за ТОВ «РІГЛ А». 

Суди також установили, що позивач належним чином виконала свої зобов`язання за договором купівлі-продажу майнових прав, повністю сплативши вартість об`єкта інвестування, у зв`язку з чим набула право вимоги щодо відповідного нерухомого майна. Водночас подальше укладення договору купівлі-продажу майнових прав між ТОВ «Грані-Інвест» та ОСОБА_2 відбулося без урахування прав позивача та за відсутності у відчужувача належного обсягу прав на спірне майно, оскільки договір, на підставі якого такі права могли виникнути у ТОВ «Грані-Інвест», був розірваний, а відповідні зобов`язання сторін припинені. 

Крім того, Верховний Суд звернув увагу, що подальше відчуження спірного майна відбулося у межах виконавчого провадження як майна боржника, хоча це майно не могло вважатися належним боржнику у повному обсязі, оскільки включало частину, права на яку належали позивачу. Незважаючи на наявність обтяжень та відкритих судових спорів щодо цього майна, які були загальнодоступними, такі обставини не були належним чином враховані під час проведення електронних торгів і подальшої державної реєстрації права власності. 

За таких обставин Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що заявлений спосіб захисту є належним та ефективним. Суд зазначив, що витребування майна у цьому випадку не є ефективним способом захисту, оскільки право власності позивача вже зареєстроване, а фактичне володіння спірним майном не втрачено. Натомість існувала необхідність усунення правової невизначеності, що виникла внаслідок одночасного існування в Державному реєстрі речових прав записів про право власності різних осіб на одні й ті самі площі нерухомого майна. 

Верховний Суд також урахував, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. 

Установивши, що договір купівлі-продажу майнових прав укладений за відсутності у відчужувача необхідного обсягу прав, а подальше відчуження цього майна з електронних торгів здійснено як майна боржника з порушенням прав позивача, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про наявність підстав для визнання недійсними електронних торгів за правилами недійсності правочинів, а також для скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень як похідних від таких правочинів. 

Водночас Верховний Суд не погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо необхідності задоволення вимог про визнання недійсними акта про проведення електронних торгів, протоколу проведення електронних торгів та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, оскільки такі вимоги є неналежними та неефективними способами захисту, а тому не підлягають задоволенню саме з цих підстав. 

Разом із тим не можу погодитися з висновками більшості суддів колегії Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки вважаю, що у спірних правовідносинах обраний позивачем спосіб захисту не є належним та ефективним. 

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду належність способу захисту оцінюється з урахуванням змісту порушеного права, характеру його порушення та здатності обраного способу забезпечити реальне й остаточне поновлення такого права. Судовий захист має бути повним та ефективним, а застосований спосіб - таким, що усуває правову невизначеність та виключає необхідність повторного звернення до суду. 

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у випадку незаконного вибуття нерухомого майна з володіння власника належним способом захисту є саме віндикаційний позов, а не оспорювання правочинів, рішень державного реєстратора чи записів про державну реєстрацію права власності. 

Так, у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 та від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 Велика Палата Верховного Суду сформулювала сталий правовий висновок про те, що власник може витребувати належне йому майно від останнього набувача без необхідності оспорювання усіх попередніх правочинів, рішень органів державної влади, записів про державну реєстрацію права власності чи інших документів, що посвідчують відповідне право. 

Такі вимоги визнані Великою Палатою Верховного Суду неналежними та неефективними способами захисту, оскільки їх задоволення саме собою не забезпечує відновлення володіння власника майном. 

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. При цьому щодо нерухомого майна таке введення полягає у внесенні відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що узгоджується із принципом реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю. 

Крім того, у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок про те, що у разі подвійної державної реєстрації права власності на один і той самий об`єкт нерухомості обидві особи є володільцями такого майна, однак володіння кожної з них є неповноцінним. Саме тому належним способом захисту у таких правовідносинах є витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, наслідком чого має бути закриття одного з розділів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04 жовтня 2024 року у справі № 754/413/22, від 27 листопада 2024 року у справі № 913/401/20 (359/5215/23), від 05 березня 2025 року у справі № 759/15423/18 та від 01 жовтня 2025 року у справі № 826/12348/18, у яких Верховний Суд прямо зазначив, що у спорах щодо подвійної державної реєстрації права власності належним способом захисту є саме віндикаційний позов. 

У справі, яка переглядається, суди встановили, що позивач ще 11 серпня 2012 року уклала з ТОВ «Грані» договір купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення орієнтовною площею 165,5 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , та 21 грудня 2012 року повністю сплатила його вартість у розмірі 907 500,00 грн. Після введення будинку в експлуатацію та присвоєння йому поштової адреси 07 грудня 2016 року між позивачем і ТОВ «Грані» було підписано акт приймання-передавання нежитлового приміщення № 113-нп, загальною площею 163,8 кв. м. 

Водночас 15 серпня 2016 року ТОВ «Грані-Інвест» уклало із ОСОБА_2 договір купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення № 102, загальною площею 750,0 кв. м, хоча підставою для укладення цього договору зазначено договір від 15 січня 2016 року № 350/МТ16/16, укладений між ТОВ «Грані» і ТОВ «Грані-Інвест», який ще 17 березня 2016 року було розірвано за згодою сторін. Угода про розірвання прямо підтверджувала, що сторони не виконали своїх зобов`язань: ТОВ «Грані-Інвест» не сплатило вартість майнових прав, а ТОВ «Грані» не передало йому відповідний об`єкт нерухомості. 

Надалі 09 грудня 2016 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення № 102, загальною площею 750,0 кв. м, якому присвоєно реєстраційний номер 1112314651101. Після відчуження окремих часток цього приміщення іншим особам у власності ОСОБА_2 залишилися 618/1000 часток загальною площею 463,4 кв. м, які були описані, арештовані та передані на реалізацію у межах виконавчого провадження як майно боржника. 

13 лютого 2019 року ДП «СЕТАМ» провело електронні торги з реалізації цих 618/1000 часток нежитлового приміщення № 102, переможцем яких стало ТОВ «РІГЛ А». 27 лютого 2019 року приватний нотаріус видав ТОВ «РІГЛ А» свідоцтво про придбання цього майна з прилюдних торгів, а державний реєстратор зареєстрував за ТОВ «РІГЛ А» право власності на відповідні частки. 

Разом із тим 15 лютого 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності позивача на нежитлове приміщення № 113-нп, загальною площею 163,8 кв. м, якому присвоєно окремий реєстраційний номер 1767571451101. 

Висновками судової будівельно-технічної експертизи від 12 березня 2019 року № 20/19 та додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 17 лютого 2020 року № 20-1/20 встановлено, що нежитлове приміщення № 113-нп, загальною площею 163,8 кв. м, інвестоване позивачем, входить до складу нежитлового приміщення № 102, загальною площею 750,0 кв. м, право власності на яке було зареєстровано за ОСОБА_2 , та частково співпадає з приміщеннями, що увійшли до складу 618/1000 часток цього приміщення, право власності на які в подальшому набуло ТОВ «РІГЛ А». 

Отже, установлені судами обставини свідчать, що спірні 163,8 кв. м нерухомого майна одночасно охоплені різними реєстраційними записами: як самостійне нежитлове приміщення № 113-нп, зареєстроване за позивачем, і як частина нежитлового приміщення № 102, право власності на яке спочатку було зареєстровано за ОСОБА_2 , а згодом - у відповідній частині за ТОВ «РІГЛ А». Таким чином, спір фактично виник у зв`язку з подвійною державною реєстрацією права власності на один і той самий об`єкт нерухомого майна. 

За таких обставин порушення права позивача полягало не лише в укладенні спірних правочинів або проведенні електронних торгів, а насамперед у позбавленні її повноцінного юридичного володіння спірним нерухомим майном унаслідок існування конкуруючих записів про право власності. Саме тому належним способом захисту у цій справі мав бути віндикаційний позов до останнього набувача майна за правилами статей 387, 388 ЦК України. 

Натомість більшість суддів погодилася із висновками судів попередніх інстанцій про задоволення вимог щодо визнання недійсними договору купівлі-продажу майнових прав, електронних торгів та скасування рішень про державну реєстрацію права власності. На моє переконання, такий підхід суперечить наведеним вище правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, оскільки оспорювання правочинів і реєстраційних дій саме собою не забезпечує належного речово-правового захисту та не є самостійним ефективним способом поновлення права власника. 

Також не можу погодитися із висновком більшості суддів про те, що витребування майна не є ефективним способом захисту з огляду на те, що позивач не втратила фактичного володіння приміщенням. Велика Палата Верховного Суду прямо зазначила, що у випадку подвійної державної реєстрації права власності порушення полягає саме у позбавленні особи повноцінного юридичного володіння незалежно від фактичного користування майном. Сам факт існування паралельної державної реєстрації права власності свідчить про наявність триваючого порушення права власника. 

Безумовно, спірні правовідносини мають певну специфіку, пов`язану з реалізацією майна у межах виконавчого провадження та можливим застосуванням положень статті 388 ЦК України щодо добросовісного набувача. Проте саме ці обставини підлягали оцінці під час вирішення питання про можливість витребування майна від останнього набувача, а не слугували підставою для заміни речово-правового способу захисту вимогами про визнання недійсними правочинів та скасування реєстраційних дій. 

Частина друга статті 388 ЦК України передбачає, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень. 

Зазначена норма спрямована на захист прав добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване від добросовісного набувача саме тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для виконання судових рішень (постанова Верховного Суду від 27 липня 2023 року у справі № 932/1139/21). 

Отже, саме під час розгляду віндикаційного позову суд має оцінити, чи є набувач майна добросовісним, чи підлягають застосуванню положення частини другої статті 388 ЦК України, а також чи існують передбачені законом підстави для витребування спірного майна від останнього набувача. 

При цьому якщо позивач не був стороною договору купівлі-продажу, укладеного за результатами електронних торгів, і вважає, що переможець торгів не набув право власності на спірне майно або не є добросовісним набувачем, він може скористатися прямо визначеним законом способом захисту шляхом пред`явлення віндикаційного позову. Для застосування вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння немає потреби в оспорюванні електронних торгів, відповідного правочину купівлі-продажу, складених на їх підставі протоколу чи акта про проведення електронних торгів або договору купівлі-продажу, викладеного в окремому документі. 

Подібні за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункти 52, 57) та від 05 жовтня 2021 року у справі № 910/18647/19 (пункт 9.32). 

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність набувача майна має значення як для оцінки законності втручання у право особи на мирне володіння майном, так і для оцінки пропорційності такого втручання легітимній меті. Якщо особа витребовує нерухоме майно, то для визначення добросовісності набувача, крім положень ЦК України, слід враховувати і положення пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункт 37), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53). 

Вирішуючи питання про можливість витребування майна, суд повинен оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або про набуття нею майна всупереч закону (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38, 39, 57), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)). 

Отже, сам собою факт реалізації майна на електронних торгах не свідчить автоматично про добросовісність набувача та не виключає необхідності оцінки судом усіх обставин набуття такого майна саме у межах спору про витребування майна з чужого незаконного володіння. 

Таким чином, з урахуванням характеру спірних правовідносин, змісту порушеного права та сталої практики Великої Палати Верховного Суду вважаю, що належним та ефективним способом захисту у цій справі є пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача майна за правилами статей 387, 388 ЦК України, тоді як заявлені позовні вимоги про визнання недійсними правочинів, електронних торгів та скасування рішень про державну реєстрацію права власності не підлягали задоволенню як неналежні та неефективні способи судового захисту. 

За таких обставин, дійшовши висновку про можливість застосування у цій справі іншого підходу до визначення належного способу захисту, ніж той, що сформований у наведеній вище практиці Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, колегія суддів мала врахувати положення статті 403 ЦПК України. 

Відповідно до частин другої та четвертої зазначеної норми суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати. 

Натомість у цій справі колегія суддів фактично відступила від усталеного підходу, відповідно до якого у спорах щодо подвійної державної реєстрації права власності на один і той самий об`єкт нерухомого майна належним способом захисту є саме віндикаційний позов, а вимоги про визнання недійсними правочинів, електронних торгів, рішень державного реєстратора чи скасування записів про державну реєстрацію права власності визнаються неналежними та неефективними способами захисту. 

Такий підхід послідовно сформульований у практиці Великої Палати Верховного Суду, зокрема у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, а також підтриманий у подальшій практиці Верховного Суду, зокрема у постановах від 04 жовтня 2024 року у справі № 754/413/22, від 27 листопада 2024 року у справі № 913/401/20 (359/5215/23) та від 05 березня 2025 року у справі № 759/15423/18. 

Однак, не передавши справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду або Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, колегія суддів фактично застосувала інший підхід до визначення належного способу захисту, визнавши допустимим та ефективним задоволення вимог про визнання недійсними правочинів, електронних торгів та скасування реєстраційних дій у ситуації подвійної державної реєстрації права власності на нерухоме майно. 

На моє переконання, такий підхід створює ризик формування суперечливої судової практики та не відповідає завданню Верховного Суду щодо забезпечення сталості та єдності судової практики. 

З огляду на викладене вважаю, що оскаржувані судові рішення підлягали скасуванню повністю з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав неналежності обраного позивачем способу захисту.

Суддя Є. В. Петров