Справа № 351/127/26 
Провадження № 22-ц/4808/676/26
Головуючий у 1 інстанції Калиновський М.М. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Баркова В. М.,
суддів: Василишин Л. В., 
Максюти І. О.,
секретар: Петрів Д. Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Снятинського споживчого товариства на ухвалу Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2026 року, в складі судді Калиновського М. М., постановлену у м. Калуші Івано-Франківської області, у справі за заявою Снятинського споживчого товариства, заінтересована особа: Приватний нотаріус Григорець Михайло Федорович про встановлення факту припинення застави (іпотеки) нерухомого майна та скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2026 року представник Снятинського споживчого товариства звернувся до суду із заявою до Приватного нотаріуса Григорця М. Ф. про встановлення факту припинення застави (іпотеки) нерухомого майна та скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна.
Заяву мотивував тим, що 30 жовтня 1996 року між Снятинським споживчим товариством та Акціонерним комерційним агропромисловим банком «Україна» було укладено Договір застави № 146 від 30 жовтня 1996 року для забезпечення зобов`язань за Кредитним договором № 136 від 15 жовтня 1996 року посвідченого приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу Григорцем М. Ф.
Згідно умов Договору кредитної лінії від 15 жовтня 1996 року за № 136 сума кредиту становила 20 000 грн. В рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором оформлений договір застави (іпотеки) від 30 жовтня 1996 року приміщення магазину.
На підставі договору застави нерухомого майна (іпотеки) від 30 жовтня 1996 року приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу Григорцем М.Ф. було накладено заборону на відчуження майна та внесено відповідний запис до реєстру речових прав на нерухоме майно.
Постановою Правління Національного банку України за № 246 від 16 липня 2001 року прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію з 16 липня 2001 року Акціонерного комерційного агропромислового банку «Україна» (м. Київ).
Відповідно до рішення Комісії НБУ з питань нагляду та регулювання діяльності банків № 167 від 13 квітня 2009 року АК АПБ «Україна» виключено з Державного реєстру банків, у зв`язку з завершенням ліквідаційної процедури банку. Відбулася повна ліквідація без правонаступництва. Оскільки у Снятинського споживчого товариства фактично відсутня можливість звернутися до установи з отриманням відповідної довідки, щодо погашення кредиту та звернення за зняттям обтяження, заявник змушений звернутись до суду із даною заявою, в якій просив встановити факт припинення застави (іпотеки) за Договором застави нерухомого майна від 30 жовтня 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу Григорцем М. Ф. та скасувати запис про заборону відчуження на нерухоме майно від 11 жовтня 2007 року, зареєстрованого на об`єкт обтяження: будівлю, м0агазин № 12 по вул. Шевченка, 387 в м. Снятин, Коломийського району, Івано-Франківської області . 
Ухвалою Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2026 року у відкритті провадження відмовлено.
Не погоджуючись із ухвалою суду представник Снятинського споживчого товариства подав апеляційну скаргу у якій просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував той факт, що АТ АТБ «Україна» був ліквідований без правонаступництва ще у 2009 році, що унеможливлює вирішення питання про припинення обтяження нерухомого майна у позасудовому порядку. Ліквідація кредитора без правонаступництва є підставою для судового захисту прав власника майна шляхом встановлення факту припинення іпотеки. Оскільки у даній справі відсутній спір про право з іншою особою через відсутність самого кредитора, вона підлягає розгляду за правилами окремого провадження.
На думку апелянта, відмова у відкритті провадження за таких обставин є обмеженням права на судовий захист з формальних процесуальних причин, а тому вважають, що справа має бути прийнята до розгляду, та з урахуванням практики ВС бути розглянутою в порядку окремого провадження.
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судовими повістками, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що з поданої заявником заяви вбачається спір про право, який виник з приводу припинення іпотеки нерухомого майна, а тому такий підлягає вирішенню в порядку позовного, а не окремого провадження.
Колегія суддів вважає, що до такого висновку суд першої інстанції дійшов поспішно, виходячи з наступного.
Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
За змістом норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України)
Cуд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частин першої, другої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб (постанова Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21 (провадження № 61-15630св23)).
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду сформувала такий висновок: «… в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».
До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).
Звертаючись до суду із заявою, представник Снятинського споживчого товариства вказував на те, що встановлення даного факту має для нього юридичне значення, оскільки необхідне для безперешкодної реалізації правомочностей власника, можливість розпоряджатися належним йому іпотечним майном.
При цьому, обґрунтовуючи заяву, заявник посилався на ту обставину, що АК АПБ «Україна» («іпотекодержатель») ліквідовано й відсутні правонаступники цієї юридичної особи.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 295/7291/20 касаційний суд зауважив, що «можуть існувати випадки, коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (наприклад припинення юридичної особи внаслідок ліквідації). Касаційний суд констатує, що в ЦК є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників приватних відносин для випадку, коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто, бути відповідачем (наприклад припинення юридичної особи внаслідок ліквідації). Подібною нормою є абзац третій частини четвертої статті 277 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, то фізична особа, права якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Тому Касаційний суд підкреслює, що коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (наприклад припинення юридичної особи внаслідок ліквідації), то особа, «іпотекодавець» може звернутися із заявою про встановлення факту припинення іпотеки, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку згідно з абзацом третім частини четвертої статті 277 ЦК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону.
Тобто, Верховний Суд вказав на можливість розгляду таких вимог у порядку окремого провадження у разі ліквідації юридичної особи - іпотекодержателя.
Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 13 червня 2024 року у справі №333/8899/21.
Суд застосовує аналогію закону й аналогію права тоді, коли, на переконання суду, певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого є прогалина в законодавчому регулюванні. Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. Відсутність у процесуальних кодексах положень про аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі №2-591/11).
З огляду на те, що АК АПБ «Україна» «іпотекодержатель» згідно з рішенням Комісії НБУ з питань нагляду та регулювання діяльності банків № 167 від 13 квітня 2009 року було ліквідовано й відсутні правонаступники цієї юридичної особи, а відтак повноваження АК АПБ «Україна» припинилися і такий не може бути належним відповідачем у справі, колегія суддів доходить висновку про «відсутність» відповідача за позовом Снятинського споживчого товариства про припинення застави (іпотеки) нерухомого майна та скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна.
Що стосується заінтересованої особи у справі - приватного нотаріуса Григорця М. Ф., то колегія суддів зауважує, що такий належним відповідачем у справі бути не може, оскільки не виступає стороною кредитного та іпотечного договорів, не є правонаступником АК АПБ «Україна» та не є обтяжувачем предмету іпотеки за іпотечним договором.
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що Снятинському споживчому товариству слід звернутися до суду в порядку позовного провадження.
З огляду на «відсутність» особи, яка б мала відповідати за позовом, особа, яка вважає порушеними її права, вправі звернутися до суду із заявою про встановлення факту припинення застави (іпотеки) нерухомого майна та скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна в порядку окремого провадження.
З врахуванням вищенаведеного, правових позицій Верховного Суду, зазначених у вищезгаданих постановах, враховуючи можливість застосування аналогії закону, з огляду на «відсутність» особи, яка б мала відповідати за позовом припинення застави (іпотеки) нерухомого майна та скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна, колегія суддів приходить висновку про те, що Снятинське споживче товариство як іпотекодавець, може звернутися до суду в порядку окремого провадження про припинення застави (іпотеки) нерухомого майна та скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі, а тому ухвала суду першої інстанції є такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню.
Пунктом 6 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно із п. 4 ч. 1ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Враховуючи викладене, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, ухвалу Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2026 року слід скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки справа підлягає направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду, то Івано-Франківський апеляційний суд не здійснює розподіл судових витрат у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Снятинського споживчого товариства - задовольнити.
Ухвалу Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2026 року - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 травня 2026 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта