ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 140/2085/25 пров. № А/857/27766/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді: Гуляка В.В. 
суддів: Ільчишин Н.В., Носа С.П.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Волинської обласної прокуратури, 
на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 червня 2025 року (суддя – Денисюк Р.С., час ухвалення – не вказаний, місце ухвалення – м. Луцьк, дата складання повного рішення – не зазначена), 
в адміністративній справі №140/2085/25 за позовом ОСОБА_1 до Волинської обласної прокуратури, 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 

встановив: 

У березні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Волинської обласної прокуратури (далі – відповідач), в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неналежного нарахування та невиплати позивачу заробітної плати з розрахунку посадового окладу начальника відділу обласної прокуратури та надбавки за вислугу років; 2) зобов`язати відповідача перерахувати з 13.12.2024 по день ухвалення судового рішення у справі та виплатити позивачу заробітну плату з розрахунку посадового окладу начальника відділу обласної прокуратури та надбавки за вислугу років.
Відповідач позовних вимог не визнав, вважаючи їх необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив в задоволенні позову відмовити.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06 червня 2025 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Волинської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 13.12.2024 з врахуванням посадового окладу начальника відділу обласної прокуратури та надбавки за вислугу років. Зобов`язано Волинську обласну прокуратуру перерахувати з 13.12.2024 по 05.06.2025 та виплатити (з урахуванням виплачених сум) ОСОБА_1 заробітну плату з врахуванням посадового окладу начальника відділу обласної прокуратури та надбавки за вислугу років. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що наказом керівника обласної прокуратури від 18.10.2024 № 1200к ОСОБА_1 тимчасово визначено робоче місце у відділі нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю (далі - відділ) Волинської обласної прокуратури. При цьому, Прокуратура Волинської області наразі до системи органів прокуратури не входить. Відповідно особи, які не пройшли атестацію, до моменту призначення на посаду у Волинську обласну прокуратуру та перебувають на посадах прокурорів (начальників структурних підрозділів) Прокуратури Волинської області, не можуть виконувати функцій прокуратури. Вказує апелянт на те, що прокурор, який працює на посаді у Прокуратурі Волинської області та не переведений у Волинську обласну прокуратуру, не наділений повноваженнями щодо виконання функцій прокурора Волинської обласної прокуратури. Крім цього, посада у Прокуратурі Волинської області, яку обіймав ОСОБА_1 (начальник відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва прокуратури Волинської області), не належить до системи прокуратури України. Отже, позивач, обіймаючи посаду начальника відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва прокуратури Волинської області після початку роботи Волинської обласної прокуратури (11.09.2020), не міг виконувати функції прокуратури в розумінні Закону № 1697-VII, а повноваження останнього обмежувалися його функціональними обов`язками. Звертає увагу апелянт на те, що законодавець чітко розмежовує посади прокурорів, які пройшли атестацію, з посадами прокурорів, які її не проходили, що дає можливість зробити висновок про те, що посади у Волинській обласній прокуратурі передбачають в обов`язковому порядку наявність у прокурора високого рівня професійної компетенції та доброчесності, що підтверджується результатами атестації. Разом з тим, вирішуючи питання про оплату прокурорів відповідно до ст. 81 Закону № 1697-VII, які ще не пройшли атестацію, слід враховувати, що у разі успішного проходження атестації прокурор може бути переведений до Офісу Генерального прокурора, обласної чи окружної прокуратури на посаду «прокурора». Подальше призначення на відповідну адміністративну посаду може бути здійснено відповідно до Закону № 1697-VII. Таким чином, виплата заробітної плати прокурорам Прокуратури Волинської області, які ще не завершили проходження атестації суперечитиме вимогам чинного законодавства України. Також вказує апелянт на можливість застосування щодо визначення порядку оплати праці прокурорів, не переведених до реформованих органів прокуратури, аналогії закону щодо виплат надбавок («подібно до того, як це зроблено для суддів» - «суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу»). Таким чином, нарахування та виплата позивачу заробітної плати та інших виплат за період з 13.12.2024 по 05.06.2025 здійснювалось відповідно до вимог чинного законодавства України. Також звертає увагу апелянт на порушення окружним судом ст.12, ст. 257 КАС України. Так, оскільки позивач на момент виникнення спірних правовідносин був службовою особою, яка у значені Закону України «Про запобігання корупції» займав відповідальне становище, а спір стосується проходження публічної служби, то така справа не підлягала розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06.06.2025 у справі № 140/2085/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Судом встановлено такі фактичні обставини справи.
Позивач ОСОБА_1 працював в органах прокуратури з грудня 1996 року, зокрема, з 30.09.2014 обіймав посаду начальника відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва прокуратури Волинської області, що підтверджується зокрема судовими рішеннями та не заперечується відповідачем. довідкою (а. с. 15), з якої його було звільнено наказом Генерального прокурора України №1436к від 23.10.2014. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15.10.2024 (залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.02.2025) у справі № 140/6052/24, зокрема: визнано протиправним та скасовано рішення Шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора № 2 від 29.03.2024 “Про неуспішне проходження прокурором атестації”; визнано протиправним та скасовано наказ керівника Волинської обласної прокуратури № 368к від 07.05.2024 “Про звільнення ОСОБА_2 ”; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва прокуратури Волинської області з 08.05.2024; стягнуто з Волинської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 240836,76 грн (а. с. 13-19). 
Наказом керівника Волинської обласної прокуратури від 18.10.2024 на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15.10.2024 у справі № 140/6052/24 поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва прокуратури Волинської області з 08.05.2024 (а.с. 25). 
Листом від 06.03.2025 № 21-46ВИХ-25 Волинська обласна прокуратура надала письмову інформацію на запит представника позивача щодо заробітної плати. Зокрема, вказала, що посадовий оклад ОСОБА_3 встановлено відповідно до статті 81 Закону України “Про Прокуратуру” № 1697-VII з врахуванням Рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 13.09.2023 № 8-р(II)/2023, та листа Генерального прокурора від 12.10.2023 (№21-2139 вих-503ОКВ-23) на рівні 48000 гривень (а.с. 31). 
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо неналежного нарахування та невиплати позивачу заробітної плати з розрахунку посадового окладу начальника відділу обласної прокуратури та надбавки за вислугу років, позивач звернувся до суду із даним позовом. 

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За змістом статей 2, 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України») право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.
Відповідно до статті 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі – Закон №1697-VII).
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” від 19.09.2019 № 113-ІХ (далі – Закон № 113-ІХ) запроваджено реформування системи органів прокуратури.
У пункті 3 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-IX визначено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури (абзац перший); за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури (перше речення абзацу третього).
За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури (друге речення абзацу третього). 
Рішенням Конституційного Суду України від 13.09.2023 № 8-р(ІІ)/2023 у справі № 3-80/2022 (191/22; 226/22; 80/23; 131/23; 99/23), зокрема, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-IX; друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-IX, визнане неконституційним, втрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У зазначеному рішенні, Конституційний Суд України констатував, що конституційні повноваження прокуратури в поєднанні з її інституційним місцем у системі правосуддя наближують функціонування прокуратури до європейських стандартів, насамперед в аспекті зміцнення ролі цієї інституції як важливого елементу системи кримінального правосуддя, що обумовлює потребу в наданні прокурорам гарантій незалежності законом, щоб забезпечити функціонування дієвої системи правосуддя, яка спроможна захистити права і свободи людини.
Врегулювання законом, а не підзаконним актом питань матеріального, соціального, пенсійного забезпечення прокурорів становить гарантію забезпечення їх незалежності, унеможливлює втручання органів виконавчої влади в діяльність прокуратури, що інакше призведе до недодержання принципу поділу влади.
Конституційний Суд України зазначив, що наділення Кабінету Міністрів України повноваженням урегульовувати питання винагороди прокурорів не можна визнати таким, що відповідає конституційній вимозі щодо здійснення органами державної влади своїх повноважень у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України.
З набранням чинності Законом № 113-ІХ питання винагороди прокурорів, які пройшли атестацію та яких переведено до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, регулює Закон України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 № 1697-VII (далі – Закон № 1697-VIII, а питання винагороди тих прокурорів, які продовжували здійснювати свої повноваження до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, - підзаконний нормативний акт - постанова Кабінету Міністрів України.
Відтак, оспорювані приписи Закону № 113-ІХ визначають відмінне від установленого статтею 81 Закону № 1697-VII регулювання оплати праці прокурорів, що свідчить про відмінність у підході законодавця до питання винагороди прокурорів, а отже, про неоднакове ставлення до прокурорів попри те, що їх наділено єдиним юридичним статусом за обсягом гарантій забезпечення їх незалежності як невіддільного складника цього статусу.
Конституційний Суд таку відмінність у ставленні до прокурорів, які мають єдиний юридичний статус, визнав не виправданою та вказав на її дискримінаційність.
Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-IX суперечить частині другій статті 24 Конституції України.
Частиною другою статті 152 Конституції України установлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Отже, з огляду на визнання таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), другого речення абзацу третього пункту 3 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-IX, після ухвалення Конституційним Судом рішення № 8-р(II)/2023, на прокурорів, в тому числі які не завершили процедуру атестації, розповсюджуються положення статті 81 Закону № 1697-VII в контексті визначення розміру винагороди прокурорів.
Так, частиною першою статті 81 Закону № 1697-VII визначено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно із частиною другою статті 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Тобто, згідно із означеною нормою закону заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок, зокрема, і надбавки за вислугу років, а тому із 13.09.2023 Волинська обласна прокуратура, зважаючи на рішення Конституційного Суду України № 8-р(II)/2023, повинна здійснювати нарахування та виплату заробітної плати позивачу з урахуванням складових, визначених статтею 81 Закону № 1697-VII.
Водночас, судом першої інстанції вірно встановлено та взято до уваги те, що позивач на день ухвалення Конституційним Судом України рішення № 8-р(II)/2023 так і на даний час, продовжує обіймати посаду начальника відділу прокуратури Волинської області та відносився до прокурорів, які до проходження атестації продовжують обіймати посади в регіональній чи місцевих прокуратурах Волинської області.
Із, грудня 2024 заробітна плата нараховувалась позивачу на підставі статті 81 Закону № 1697-VII, яка розрахована на основі посадового окладу прокурора обласної прокуратури без надбавок, у тому числі за вислугу років. При цьому, судом встановлено право позивача на виплату надбавки за вислугу років у розмірі 45 % посадового окладу, що також не ставиться під сумнів відповідачем.
Наведені обставини у взаємозв`язку із нормами закону, які регулюють спірні правовідносини, дають підстави стверджувати, що у період з 13.12.2024 по 08.06.2025 позивачу заробітна плата нараховувалася та виплачувалася у меншому розмірі, ніж встановлено Законом № 1697-VII.
Позиція Волинської обласної прокуратури щодо здійснення обрахунку заробітної плати позивача у спірний період на основі посадового окладу прокурора органів прокуратури відповідного рівня без встановлення надбавок, у тому числі за вислугу років, за аналогією із гарантіями суддів, закріпленими Законом України “Про судоустрій і статус суддів” (суддям, які не здійснюють правосуддя, виплачується посадовий оклад без доплат), не ґрунтується на нормах закону та є неправомірною.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.12.2024 у справі № 380/28500/23.
Зі змісту листа Волинської обласної прокуратури від 06.03.2025 № 21-46ВИХ-25 (а. с. 31) видно, що посадовий оклад позивачу встановлено на рівні 48000 гривень.
Тобто з врахуванням вищевказаних норм законодавства та рішень Конституційного суду України, у період з 13.12.2024 по 05.06.2025 (по день постановлення рішення судом та в межах заявлених позовних вимог) позивачу заробітна плата повинна була нараховуватися та виплачуватися на основі посадового окладу начальника відділу (самостійного) обласної прокуратури, із застосуванням відповідного коефіцієнта за зайняття адміністративної посади, з виплатою надбавки за вислугу років у розмірі 45 % посадового окладу.
За таких обставин наявні правові підставі стверджувати, що Волинська обласна прокуратура допустила протиправну бездіяльність в частині нарахування та виплати позивачу заробітної плати.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про зобов`язання відповідача перерахувати та виплатити позивачу за період з 13.12.2024 по 05.06.2025 заробітну плату з розрахунку посадового окладу начальника відділу обласної прокуратури та надбавки за вислугу років.
Стосовно доводів касаційної скарги, що суд першої інстанції помилково розглянув цю справу у спрощеному позовному провадженні, апеляційний суд зауважує таке.
Спір у цій справі є спором з приводу проходження публічної служби.
Положеннями статті 12 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Отже, при вирішенні питання за правилами якого позовного провадження судом розглядатиметься спір щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, необхідно встановлювати чи належить позивач до осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище відповідно до Закону України «Про запобігання корупції».
Відкриваючи провадження у цій справі, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки визнав цю справу справою незначної складності. 
Згідно з приміткою до статті 50 Закону України «Про запобігання корупції» (у редакції, чинній станом на момент розгляду цієї справи судом першої інстанції) до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище віднесено, зокрема, прокурорів.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, спір у цій справі виник у зв`язку з перебуванням позивача на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва прокуратури Волинської області. Відповідно, позивач є службовою особою, яка у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне та особливо відповідальне становище.
Водночас частинами першою-третьою статті 257 КАС України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
У свою чергу, частиною четвертою статті 257 КАС України передбачено вичерпний перелік справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, а саме справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Аналізуючи наведені положення процесуального закону у контексті доводів відповідача, колегія суддів уважає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина шоста статті 12 КАС України), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (частина четверта статті 12 КАС України) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (частина четверта статті 257 КАС України).
За відсутності імперативних вимог до порядку розгляду справи (спрощеного або загального) презюмується, що суд розглядає (усі) адміністративні справи за правилами спрощеного позовного провадження. Водночас, з урахуванням вимог, встановлених у частині третій статті 257 КАС України, суд може прийняти рішення про розгляд певної справи (яку дозволено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження) за правилами загального позовного провадження.
Зважаючи на положення частини четвертої статті 12, частини четвертої статті 257 КАС України, прямої заборони розглядати цю справу у порядку спрощеного провадження, як уважає відповідач, немає.
Крім того, виходячи із змісту частини другої статті 257 КАС України, за відсутності у процесуальному законі вказівки (прямої чи опосередкованої) на необхідність розгляду справи (з огляду на її категорію) тільки за правилами загального позовного провадження, суду дозволено розглядати цю справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Аналогічні правові висновки викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі № 460/6542/20, від 7 жовтня 2021 року у справі № 640/23517/20, від 30 червня 2022 року у справі № 640/27145/20, від 22 листопада 2022 року у справі № 320/8522/20.
Узагальнюючи наведене, апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції надано належну правову оцінку аргументам сторін та зроблено обґрунтований висновок про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують вищенаведеного висновку й не дають підстав для скасування чи зміни рішення, яке оскаржується.
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права з повним встановленням обставин справи, що не спростовано доводами апеляційної скарги, які колегією суддів відхиляються як необґрунтовані з урахуванням наведеного вище правового регулювання спірних правовідносин. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

постановив: 

Апеляційну скаргу Волинської обласної прокуратури – залишити без задоволення. 
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 червня 2025 року в адміністративній справі №140/2085/25 за позовом ОСОБА_1 до Волинської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	С. П. Нос