КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження 
№ 22-ц/824/7686/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2026року   місто Київ
справа №521/7315/16-ц  
Київський апеляційний судв складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Таргоній Д.О., Голуб С.А.
за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 вересня 2025року, ухвалене під головуванням судді Вовка С.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» про встановлення факту та визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:
В квітні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив: 
встановити факт, що має юридичне значення для його майнових прав, а саме про те, що дійсно договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, вчинений між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шевченко Д.Г. за №2949, 2950 не є укладеним в частині Додатку І Перелік Прав вимоги за кредитами (без дати);
визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (з додатками) від 08 грудня 2011 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шевченко Д.Г. за №2949, 2950.
В обґрунтування вимог посилався на те, що 18 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та  ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11316853000.
Вказував, що 08грудня 2011 року AT «УкрСиббанк» відступило право вимоги за кредитним договором та договором поруки (зобов`язання за якими не виконувалися належним чином) новому кредитору - ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу права вимоги за кредитом.
Зазначав, що всупереч вимогам закону та домовленості сторін про нотаріальне посвідчення правочину, Додаток І Перелік Прав вимоги за кредитами (без дати), який є невід`ємною частиною договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року нотаріально не посвідчено. Вчинення в електронній формі окремих частин (додатків) письмового правочину, якій підлягає нотаріальному посвідченню, законодавством не передбачено.
Посилався на те, що ПАТ «Дельта Банк» не має договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року з`єднаного з Додатками I, II, III, IV, V, VI, VII, VII, IX, X.
Вважає, що договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року в частині Додатку І Перелік Прав вимоги за кредитами (без дати) не є укладеним.
Вказував, що він, який має претензії до банка-кредитора щодо укладення та виконання споживчого договору, не був повідомлений про заміну кредитора у договорі про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11316853000 від 18 березня 2008 року.
Зазначав, що не повідомлення його про заміну кредитора у договорі про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу є порушенням порядку встановленого ст.516 ЦК України та тягне наслідки передбачені ч.2 ст.517 ЦК України.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування матеріального та порушення процесуальних норм права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог посилалася на те, що у споживчих кредитних договорах забезпечених порукою, заставою та іпотекою нерухомого майна, у яких належить дотримуватися вимог Закону України «Про захист прав споживачів», первісний кредитор - АТ «УкрСиббанк» може бути замінений новим кредитором - ПАТ «Дельта Банк», виключно на підставі нотаріально посвідченого правочину з дотриманням Закону України «Про захист прав споживачів». 
Вказувала, що договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08грудня 2011 року вчинено у нотаріальній формі. Поряд з тим, всупереч вимогам закону та домовленості сторін про нотаріальне посвідчення правочину, Додаток І Перелік Прав вимоги за кредитами (без дати), який є невід`ємною частиною договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08грудня 2011року нотаріально не посвідчено.
Зазначала, що представники ПАТ «Дельта Банк» відмовилися надавати суду в порядку встановленому ч.2 ст.64 ЦПК України оригінал цього правочину з посиланням на його відсутність. 
Вважає, що наданий ПАТ «Дельта Банк» Додаток І Перелік Прав вимоги за кредитами (без дати) викликає сумнів з приводу його достовірності, а тому фактично, договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08грудня 2011 року в частині Додатку І Перелік Прав вимоги за кредитами (без дати) не є укладеним.
Посилалася на те, що не повідомлення про заміну кредитора у договорі про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11316853000 від 18березня 2008 року є порушенням порядку встановленому ст.516 ЦК України та тягне наслідки передбачені ч.2 ст.517 ЦК України, п.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».
16 лютого 2026 року від відповідача АТ «УкрСиббанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.
18 лютого 2026 року від третьоїособи ТОВ «ФК«Європейська факторингова компанія розвитку» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Судове засідання проводилося в режимі відеоконференції.
Представник відповідача АТ «УКРСИББАНК» у судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник третьої особи ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Позивач  ОСОБА_4 ,  третя особа ОСОБА_2 всудове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 
Від представника позивача, яка є також третьою особою у справі ОСОБА_2 надійшло клопотання, в якому остання просила відкласти розгляд справив зв`язку із незадовільними погодними умовами в Одесі та Одеській області та неможливістю дістатися до зали суду, неможливо також прийняти участь у дистанційному режимі через стрибки напруги та відключення електроенергії й інтернету.
Колегія суддів відхиляє вказане клопотання, оскільки сторона позивача виклала свої аргументи в апеляційній скарзі.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справуу відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 18 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11316853000, відповідно до п.1.2.1. якого сума кредиту складає 39900 доларів США, цільове призначення кредиту - купівля автомобіля Nissan Murano 2007 р.в. Позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування до 19 березня 2015 року та передати у заставу банку вищевказаний транспортний засіб.
З метою забезпечення зобов`язань позичальника за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №188826 від 18 березня 2008 року.
08 грудня 2011 року AT «УкрСиббанк» відступило право вимоги за кредитним договором та договором поруки (зобов`язання за якими не виконувалися належним чином) новому кредитору - ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу права вимоги за кредитом, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шевченко Д.Г. за №2949, 2950.
Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.
Майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках) (частина шоста статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).
За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
Отже, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.
Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі №910/8072/20).
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі №910/12787/17).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17).
Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Нормами статті 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора в зобов`язанні вчиняється в такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов'язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким відступається.
Договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Натомість поняття неукладеного договору позначає протилежну ситуацію, коли згоди щодо всіх істотних умов договору досягнуто не було. У такому разі договір прямо не створює жодних правових наслідків, оскільки він розглядається як такий, що не відбувся.
Під істотними умовами, відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України слід розуміти умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з п.1.2 договору про відступлення новий кредитор після переходу до нього прав вимоги стає кредитором за кредитним договором і договорами забезпечення та одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника належного виконання зобов`язань за кредитним договором або у зв`язку з ним. Права кредитора за кредитним договором переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення прав вимоги та можуть виникнути у майбутньому (майбутня вимога). Новий кредитор набуває статусу кредитора за кредитним договором, договорами поруки та заставодержателя (іпотекодержателя) за всіма зобов`язаннями, що забезпечують виконання боржником його зобов`язань за кредитним договором.
З матеріалів справи вбачається, що сторонами оскаржуваного правочину досягнуто усіх істотних умов договору.
Посилання апелянта на те, що всупереч вимогам закону та домовленості сторін про нотаріальне посвідчення правочину, Додаток І Перелік Прав вимоги за кредитами (без дати), який є невід`ємною частиною договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року нотаріально не посвідчено, що викликає сумнів з приводу його достовірності колегія суддів відхиляє, оскільки в постановах Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі №234/466/20, від 14 січня 2019 року у справі №464/8424/15-ц зроблено висновок, що нотаріальною дією є посвідчення договорів, а не посвідчення додатків до договорів.
Під час укладення договору про відступлення права вимоги від 08 грудня 2011 року дотримано письмову форму правочину з нотаріальним його посвідченням, тому цей договір є чинним.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому, позивачем не надано будь-яких доказів про порушення його прав при укладанні договору про відступлення права вимоги.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що не повідомлення про заміну кредитора у договорі про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11316853000 від 18березня 2008 року є порушенням порядку встановленому ст.516 ЦК України та тягне наслідки передбачені ч.2 ст.517 ЦК України, п.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»не є підставою для скасування рішення суду, оскільки дані обставини не доведені доказами, окрім того, згідно з ст.516 ЦК України неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне жодних наслідків недійсності правочину щодо заміни кредитора.
Доводи позивачапро розповсюдження Закону України«Про захист прав споживачів» на правовідносини у даному спорі є безпідставними, оскільки предметом даного спору є договір відступлення укладений між юридичними особами,а не стосується надання банківських послуг.
Встановивши, що позивач не довів, що оспорюваний правочин в оспорюваній частині укладений з порушенням норм закону, а також не довівнаявність обставин, які відповідно до статей 203 та 215 ЦК України є підставами для визнання його недійсним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.
Також, колегія суддів погоджується з висновком судупершої інстанції про те, що позовні вимоги позивача є взаємовиключними, адже позивач просивсуд визнати недійсним в цілому договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (з додатками), вчинений 08 грудня 2011року та одночасно встановити факт, що цей договір не є укладеним в частині Додатку І Перелік Прав вимоги за кредитами
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц вказано, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, №49684/99, § 2))
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позову в повному обсязі є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону. 
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2026 року.

Головуючий:

Судді: