Справа № 127/38123/25
Провадження № 2/127/9027/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року	місто Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області
в складі: головуючого судді Сичука М.М.,
за участі секретаря судового засідання Коровай А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 серпня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» (кредитодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) укладено кредитний договір № 01.08.2024-100000044 у формі електронного правочину шляхом акцепту оферти в інформаційно-телекомунікаційній системі позивача.
Позивач вказує, що укладення договору відбулося шляхом заповнення відповідачем електронної заявки та підтвердження її умов за допомогою одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача, що, за твердженням позивача, відповідає вимогам законодавства щодо укладення електронних договорів.
Згідно з умовами кредитного договору відповідачу було надано кредит у розмірі 9000 грн строком на 98 днів, з визначенням кінцевого строку повернення кредиту 06 листопада 2024 року. Надання кредитних коштів здійснено шляхом їх безготівкового перерахування на платіжний засіб відповідача, реквізити якого були зазначені ним при укладенні договору.
Позивач зазначає, що за користування кредитом встановлено фіксовану процентну ставку у розмірі 1,35 % за кожен день користування кредитними коштами, яка застосовується протягом усього строку кредитування. Крім того, договором передбачено сплату комісії за надання кредиту у розмірі 15 % від суми кредиту, що становить 1350 грн, яка нараховується в день видачі кредиту.
Також умовами договору передбачено відповідальність позичальника у вигляді неустойки у розмірі 90 грн за кожен день прострочення виконання зобов`язань.
Позивач стверджує, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти у погодженому розмірі, що підтверджується відповідними платіжними документами.
Водночас, як зазначає позивач, відповідач належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у встановлений договором строк кредит не повернув, проценти та інші передбачені договором платежі не сплатив, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, станом на день звернення до суду заборгованість відповідача за кредитним договором становить 26757 грн, яка складається з: 9000 грн – основна сума кредиту; 11907 грн – нараховані проценти за користування кредитом; 1350 грн – комісія за надання кредиту; 4500 грн – неустойка за прострочення виконання зобов`язань. 
Позивач зазначає, що відповідач був належним чином ідентифікований під час укладення договору, зокрема із використанням системи BankID Національного банку України, що, на думку позивача, підтверджує належність укладення правочину саме відповідачу.
Також позивач вказує, що кредитні кошти були фактично отримані відповідачем, що підтверджується квитанцією про перерахування коштів, яка, за твердженням позивача, є належним доказом виконання кредитодавцем своїх зобов`язань.
Посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у вказаному розмірі, а також понесені судові витрати.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.12.2026 року у справі відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) осіб, з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив.
Представником відповідача адвокатом Дмитришиною Т.І. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому заявлено клопотання про поновлення строку на подання відзиву з підстав отримання доступу до матеріалів справи лише 24 січня 2026 року через підсистему «Електронний суд».
У відзиві представник відповідача зазначає, що відповідач визнає позовні вимоги частково, а саме в частині стягнення основної суми боргу у розмірі 9000 грн, водночас заперечує проти задоволення позовних вимог у частині стягнення процентів за користування кредитом, комісії та штрафних санкцій (неустойки).
Заперечення щодо стягнення комісії обґрунтовані тим, що, на думку сторони відповідача, встановлення такої комісії є несправедливим та суперечить вимогам законодавства про захист прав споживачів, зокрема положенням Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів». Представник відповідача посилається на правові висновки Верховного Суду щодо недопустимості покладення на позичальника обов`язку сплачувати платежі за дії, які є обов`язком кредитодавця.
Також у відзиві зазначено, що відповідач з 05 травня 2023 року проходить військову службу за призовом під час мобілізації, а з квітня 2024 року має статус учасника бойових дій, у зв`язку з чим, на думку сторони відповідача, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якими передбачено, що на час проходження військової служби проценти за користування кредитом та штрафні санкції не нараховуються.
У зв`язку з наведеним представник відповідача просить суд поновити строк на подання відзиву, прийняти відзив до розгляду та відмовити у задоволенні позовних вимог у частині стягнення процентів, комісії та штрафних санкцій.
На адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечував проти доводів відповідача та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
У відповіді на відзив позивач зазначив, що комісія за надання кредиту є платою за надання фінансової послуги, пов`язаної з перерахуванням кредитних коштів із використанням сервісів інтернет-еквайрингу, та входить до складу загальних витрат за споживчим кредитом.
Позивач вказував, що законодавством не передбачено безоплатності таких послуг, а відповідач, укладаючи договір, був ознайомлений з його умовами, у тому числі щодо сплати комісії, та погодився з ними.
Крім того, позивач посилався на правову позицію Верховного Суду щодо допустимості встановлення у кредитному договорі плати за обслуговування кредиту та зазначав про відсутність підстав для неврахування умов договору в цій частині.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, яке міститься в матеріалах справи.
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, підтримала доводи, викладені у поданому відзиві, просила суд відмовити у задоволенні позову в частині стягнення процентів за користування кредитом, комісії та штрафних санкцій (неустойки).
Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. 526, 527, 530, 536, 610, 611, 625, 629, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або тож кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Суд встановив, що 01.08.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферта) № 01.08.2024-100000044, який є договором приєднання у розумінні статті 634 Цивільного кодексу України та оформлений у електронній формі шляхом акцепту відповідачем умов, визначених кредитодавцем.
Відповідно до умов зазначеного договору позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 9 000 грн строком та на умовах, визначених договором, а відповідач взяв на себе зобов`язання повернути отриману суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, комісію за надання кредиту та інші передбачені договором платежі у визначені строки.
Факт укладення договору та перерахування кредитних коштів підтверджується матеріалами справи, зокрема: примірником кредитного договору, паспортом споживчого кредиту, розрахунком заборгованості та документами, що підтверджують здійснення переказу грошових коштів на банківську картку, визначену відповідачем. Вказані докази узгоджуються між собою, є взаємопов`язаними та в сукупності підтверджують факт виникнення між сторонами договірних зобов`язань.
Згідно з умовами договору, відповідач зобов`язувався здійснювати повернення кредиту та сплату нарахованих платежів у строки, визначені графіком розрахунків та умовами кредитування. Разом з тим, відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконав.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на дату звернення до суду утворилася заборгованість у розмірі 26 757 грн, яка складається з: 9 000 грн — основний борг, 11 907 грн — проценти за користування кредитом, 1 350 грн — комісія за надання кредиту та 4 500 грн — штрафні санкції (неустойка) за порушення строків виконання грошового зобов`язання.
Доказів повного або часткового виконання зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати передбачених договором платежів відповідачем суду не надано. Матеріали справи не містять підтверджень погашення заборгованості у встановлені договором строки, що свідчить про порушення відповідачем умов кредитного договору та невиконання грошового зобов`язання.
Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі ст. 525, 526, 546 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
У разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором (ст. 1052 ЦК України).
Відповідно до статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У статті 3 цього Закону «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Кредитор свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав позичальнику кредит у розмірі 6000 грн., що підтверджено даними про електронний переказ.
У судовому засіданні доведено, що позичальник свої обов`язки за вказаним договором належним чином не виконала, не повернула отримані кошти та проценти за користування кредитом процентів.
У даній справі кредитодавцем ставиться питання стягнення заборгованості за період з 01.08.2024 року по 06.11.2024 року за 98 днів у сумі 26 757 грн, яка складається з: 9 000 грн — основний борг, 11 907 грн — проценти за користування кредитом, 1 350 грн — комісія за надання кредиту та 4 500 грн — штрафні санкції (неустойка) за порушення строків виконання грошового зобов`язання.
Що стосується стягнення комісії у сумі 1350 грн. варто вказати, що позичальнику були надані кошти на споживчі цілі, а тому, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
У розумінні положень чинного законодавства України надання грошових коштів є послугою.
Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Національного банку України №168 від 10.05.2007 року визначає, що Банк не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Як вказано у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 666/4957/15-ц надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. В зв`язку з цим, Верховний Суд дійшов висновку про те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
За таких обставин, пункти кредитного договору про сплату комісії за надання кредитних коштів є нікчемними.
За ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Недійсний правочинне створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а вразі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (ч.ч. 1-3 ст. 216 ЦК України).
За змістом ч. 5 ст. 216 ЦК України, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
За вказаних обставин, вимога про стягнення комісії задоволенню не підлягає.
Щодо стягнення неустойки у розмірі 4500 грн. за кредитним договором суд вважає необхідним зазначити наступне.
Згідно з частиною 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Частиною 1 статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Відповідно до частини 1 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до положень пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Враховуючи ту обставину, що неустойка, яка передбачена кредитним договором, нарахована у період дії в Україні воєнного стану, після 24 лютого 2022 року, вона підлягає списанню кредитодавцем та підстави для її стягнення за рішенням суду відсутні.
Представником відповідача подано відзив, у якому не заперечується факт отримання кредитних коштів, однак оспорюються вимоги в частині нарахованих процентів, комісії та штрафних санкцій.
Щодо заперечень відповідача про поширення на нього пільг, передбачених пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд зазначає наступне.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).
Згідно зі статтями 76–80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює юридично значимі обставини; суд оцінює їх за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів (частина 1 статті 89 ЦПК України).
Відповідно до пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, призваним на військову службу під час мобілізації, а також військовослужбовцям, які беруть або брали участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, проценти за користування кредитом, штрафні санкції та пеня за зобов`язаннями перед усіма суб`єктами не нараховуються, за винятком визначених законом випадків.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач на підтвердження свого статусу надав суду посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 , видане 01.04.2024 року, а також довідку форми 5, відповідно до якої він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 з 28.01.2024 року у зв`язку з мобілізацією.
Зазначені документи є належними та допустимими доказами у розумінні статей 76, 77 ЦПК України та підтверджують не лише проходження військової служби, а й участь відповідача у заходах, пов`язаних із захистом держави, що прямо кореспондує із правовим статусом учасника бойових дій.
Посилання позивача на те, що відповідачем не доведено підстав для застосування пільги, суд оцінює критично, оскільки наявність посвідчення учасника бойових дій сама по собі є офіційним документальним підтвердженням відповідного статусу, виданого уповноваженим державним органом, і не спростована у встановленому законом порядку.
Таким чином, доводи позивача про відсутність підстав для застосування пільг, передбачених пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», є необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами.
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що на відповідача поширюються гарантії, передбачені пунктом 15 статті 14 зазначеного Закону, у зв`язку з чим не підлягають нарахуванню та стягненню штрафні санкції (неустойка) та проценти за користування кредитом за відповідний період.
Оцінюючи в сукупності надані докази, суд виходить з того, що позивач довів факт укладення кредитного договору та передачі грошових коштів відповідачу, однак вимоги в частині нарахованих процентів та штрафних санкцій не знайшли свого належного підтвердження з огляду на спеціальний правовий статус відповідача та дію імперативних норм закону.
Таким чином, даючи юридичну оцінку доказам, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач отримав кредитні кошти, але свої зобов`язання по їх поверненню та сплати відсотків належним чином не виконував, а отже зобов`язаний повернути позивачу борг в загальному розмірі 9000 грн. 00 коп., у зв`язку з чим позов слід задовольнити у вказаній частині.
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь ТОВ «Споживчий центр» судовий збір у розмірі 814,80 грн. (2422,40 грн. * 9000,00 /26757,00).
Керуючись ст.12, 76, 77, 78, 79, 60, 81, 141, 211, 223, 263, 265, 285, 289 ЦПК України, ст. 11, 16, 215, 216, 509, 525, 526, 530, 546, 610, 625, 629, 638, 639, 1052, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про електронну комерцію», суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за Кредитним договором №01.08.2024-100000044 від 01.08.2024 в розмірі 9000 грн. 00 коп. (дев`ять тисяч гривень 00 копійку).
У задоволенні іншої частини вимог позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» судовий збір в розмірі 814 гривень 80 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасоване, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі якщо повний текст рішення не був вручений учаснику справи у день його проголошення або складення, такий учасник має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений судом апеляційної інстанції також у разі його пропуску з інших поважних причин.
Учасники справи:
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», код ЄДРПОУ 37356833, місцезнаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А;.
Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення суду складено 27.05.2026.

Суддя: