ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 липня 2026 року 	Справа № 280/3996/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садового І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовною заявою ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )
до Конкурсної комісії з проведення конкурсу на посаду прокурора, заступника керівника підрозділу та керівника підрозділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (вул. вул. Ісаакяна, буд.17, м. Київ, 01135),
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
29.04.2026 до Запорізького окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі – позивач) до Конкурсної комісії з проведення конкурсу на посаду прокурора, заступника керівника підрозділу та керівника підрозділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (далі – відповідач, конкурсна комісія) в якому позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача в частині невнесення заступнику Генерального прокурора – керівнику Спеціалізованої антикорупційної прокуратури подань про призначення на всі вакантні посади в управління процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури за результатами проведеного конкурсу на зайняття посад прокурорів у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, оголошеного рішенням Конкурсної комісії від 02.10.2025;
- зобов`язати відповідача внести заступнику Генерального прокурора – керівнику Спеціалізованої антикорупційної прокуратури подання про призначення на всі вакантні посади в управління процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури за результатами проведеного конкурсу на зайняття посад прокурорів у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, оголошеного рішенням Конкурсної комісії від 02.10.2025, з урахуванням кількості кандидатів, які визнані Конкурсною комісією такими, що відповідають критерію доброчесності, мають найкращу професійну компетентність для виконання службових обов`язків на посаді у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, та з урахуванням висновків суду;
- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, що складаються з судового збору.
Ухвалою суду від 01.05.2026 позовну заяву було залишено без руху на підставі ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), позивачу було надано 5-денний строк з дня отримання вказаної ухвали для усунення недоліків позовної заяви. Позивачем усунуто недоліки позовної заяви.
Ухвалою суду від 08.05.2026 відкрито провадження у справі №280/3996/26 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в порядку письмового провадження).
Ухвалою суду від 22.06.2026 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи №280/3996/26 в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою суду від 22.06.2026 заяву позивача про зміну предмету позову у справі №280/3996/26 – повернуто заявнику без розгляду.
У зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження, відповідно до вимог частини 4 статті 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Обґрунтування позовних вимог викладено у позовній заяві (вх.№23183 від 29.04.2026). Зокрема зазначено, що Рішенням Конкурсної комісії з проведення конкурсу на посаду прокурора заступника керівника підрозділу та керівника підрозділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури від 02.10.2025, оформленим протоколом №1 оголошено відкритий конкурс на зайняття 19 посад прокурорів у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, у тому числі на 16 посад в управлінні процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та представництва в суді. За результатами проведеного конкурсу (відповідних тестувань та співбесід) відповідачем 03.02.2026 на своєму засіданні шляхом відкритого голосування прийнято рішення, оформлене протоколом № 21 про визнання такими, що відповідають критерію доброчесності, мають найкращу професійну компетентність для виконання службових обов`язків на посаді у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі 9 кандидатів, серед яких, зокрема й ОСОБА_1 . В той же час, Конкурсною комісією до заступника Генерального прокурора – керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури всупереч пунктам 5, 6 абзацу 49 частини 3 статті 29-1 Закону направлено лише 6 подань про призначення на вакантну посаду в управління САП, тобто не на всі вакантні посади, на які оголошено конкурс та які наявні в управлінні САП. Внаслідок чого позивач, а також 2 інших кандидати, які були визнані Конкурсною комісією такими, що відповідають критерію доброчесності, мають найкращу професійну компетентність для виконання службових обов`язків на посаді у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, не були призначені на одну із наявних 16 вакантних посад на які був оголошений конкурс. Не погоджуючись із такою позицією відповідача позивач 01.04.2026 направив на адресу Конкурсної комісії заяву, в якій просив Конкурсну комісію внести заступнику Генерального прокурора - керівнику Спеціалізованої антикорупційної прокуратури подання на кожну з вакантних посад в управлінні процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та представництва в суді, тобто щонайменше на 9 вакантних посад з 16 (з урахуванням 9 відібраних кандидатів), однак отримав відмову, оформлену листом від 13.04.2026. На думку позивача, кількість подань про призначення на посаду, які має подати Конкурсна комісія не є дискреційним повноваженням відповідача, оскільки законом прямо передбачений обов`язок Конкурсної комісії внести відповідні подання на кожну вакантну посаду. Зауважено, що в разі належного виконання Конкурсною комісією своїх повноважень та внесення нею щонайменше 9 подань Заступник Генерального прокурора – Керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, реалізуючи свої повноваження мав би призначити позивача на одну із вакантних посад. Вказаною бездіяльністю Конкурсної комісії порушено передбачені статтею 38 Конституції України та частиною 1 статті 43 Конституції України права позивача. На підставі вищенаведеного позивач просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.
Заперечення відповідача викладені у відзиві на позовну заяву (вх.№30344 від 01.06.2026) Зокрема зазначено, що Конкурсна комісія не приймає остаточного рішення у проведеному конкурсі на зайняття посади прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а лише є допоміжним органом у проведенні такого конкурсу, у таких правовідносинах. Відтак, Конкурсна комісія не є суб`єктом владних повноважень, який може бути відповідачем в адміністративній справі та, відповідно, такий спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, що є підставою для закриття провадження у справі. При цьому, відповідно до абзацу 57 частини третьої статті 29-1 Закону України «Про прокуратуру», рішення Конкурсної комісії можуть бути оскаржені до суду лише з питань додержання встановленого цим Законом порядку організації та проведення конкурсу. Натомість, зміст заявлених позивачем позовних вимог зводиться до оскарження начебто бездіяльності, а не рішень відповідача, тому відсутні правові підстави для звернення до суду із таким оскарженням. Більш того, можливість оскаржити рішення, а тим більше бездіяльність «конкурсної комісії» з проведення конкурсу на посаду прокурора, заступника керівника підрозділу та керівника підрозділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, Законом України «Про прокуратуру» не передбачена. Разом із тим відзначено, що відповідач своїми рішеннями двічі вносив заступнику Генерального прокурора - керівнику Спеціалізованої антикорупційної прокуратури подання щодо позивача у парі із іншими кандидатами для призначення на відповідні вакантні посади прокурора відділу управління процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. За результатами розгляду цих подань заступник Генерального прокурора - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, призначив на вакантні посади інших прокурорів, які були подані в парі із позивачем, фактично відхиливши кандидатуру позивача. Зауважено, що норми Закону України «Про прокуратуру» не вимагають від відповідача вносити кандидатури непризначених кандидатів необмежену кількість разів. Також закон не вимагає від відповідача обов`язку відібрати кандидатів для зайняття усіх посад, на які оголошено конкурс, особливо у випадку, коли залишилась непарна кількість кандидатів. Таким чином, відповідач виконав у повному обсязі покладені на нього обов`язки щодо проведення конкурсу на вакантні посади, оголошеного рішенням комісії від 02.10.2025. На останньому засіданні комісії, яке відбулося 01.04.2026, головуючий констатував, що предмет діяльності комісії в межах зазначеного конкурсу вичерпаний, оскільки комісія проголосувала за усіх відібраних кандидатів та спрямувала відповідні подання суб`єкту призначення. Те, що позивача не було призначено на відповідні вакантні посади, не залежало від відповідача, а тому своєю діяльністю відповідач жодним чином не порушив гарантованих чинним законодавством України прав позивача. З огляду на вищенаведене представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.
Не погодившись із доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, позивач подав до суду відповідь на відзив (вх.№32022 від 09.06.2026) у якій, окрім іншого, вказано, що Конкурсна комісія здійснює не лише технічну, допоміжну функцію, а й, проводячи співбесіди із кандидатами, враховуючи результати їх попередніх тестувань, приймає сутнісні рішення щодо визнання кандидатів такими, що відповідають критерію доброчесності, мають найкращу професійну компетентність для виконання службових обов`язків на посаді у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі. У разі невиконання Конкурсною комісією своїх обов`язків, передбачених статтею 29-1 Закону України «Про прокуратуру», а саме щодо направлення подань Заступнику Генерального прокурора– Керівнику Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на всі вакантні посади, останній позбавлений можливості прийняти рішення про заповнення тих вакантних посад, на які оголошувався конкурс. Таким чином, відповідач, приймаючи рішення які є обов`язковими для інших фізичних та юридичних осіб, у тому числі для Заступника Генерального прокурора – керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, відповідає критерію суб`єкта владних повноважень, передбаченому КАС України. При цьому, можливість оскарження рішень Конкурсної комісії прямо передбачена положеннями абзацу 57 частини третьої статті 29-1 Закону України «Про прокуратуру». Водночас вказано, що відповідачем жодним чином не спростовано доводів щодо невиконання Конкурсною Комісією передбаченого статтею 29-1 Закону України «Про прокуратуру» прямого зобов`язання щодо внесення заступнику Генерального прокурора – керівнику Спеціалізованої антикорупційної прокуратури відповідні подання про призначення відібраних двох кандидатів на кожну з вакантних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі. Зауважено, що у разі якщо б відповідач діяв у законний спосіб та вніс би Заступнику Генерального прокурора – Керівнику Спеціалізованої антикорупційної прокуратури подання на всі вакантні посади, то останній був би зобов`язаний протягом 10 робочих днів призначити кандидатів на всі вакантні посади. В протилежному випадку, через неправомірні дії відповідача, права позивача є порушеними, а мета участі у конкурсі не досягнута. З огляду на вказане позивач просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим 04.02.2003 Ленінським РВ УМВС України в Запорізькій області (а.с.41-45 т.1).
Рішенням конкурсної комісії від 02.10.2025, оформленим протоколом №1 оголошено відкритий конкурс на зайняття 19 посад прокурорів у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, у тому числі на 16 посад в управлінні процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та представництва в суді (далі – управлінні САП): прокурор першого відділу (4 посади, з них 2 тимчасово вакантні);– прокурор другого відділу (3 посади, з них 1 тимчасово вакантна);– прокурор третього відділу (4 посади, з них 2 тимчасово вакантні);– прокурор четвертого відділу (3 посади, з них 1 тимчасово вакантна);– прокурор п`ятого відділу (2 посади) (а.с.62-65 т.1).
Рішенням конкурсної комісії від 28.10.2025, оформленим протоколом № 2 позивача допущено до участі в конкурсі на підставі особистої заяви, в якій зазначено про бажання участі у конкурсі на заміщенні посади в управлінні Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (а.с.51-61 т.1).
За результатами проведення конкурсу конкурсною комісією 03.02.2026 на своєму засіданні шляхом відкритого голосування прийнято рішення, оформлене протоколом № 21 про визнання такими, що відповідають критерію доброчесності, мають найкращу професійну компетентність для виконання службових обов`язків на посаді у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі 9 кандидатів, які претендували на вакантні посади в управлінні Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, серед яких позивач (а.с.11-14 т.1).
Згідно з протоколами засідання Конкурсної комісії від 09.03.2026 № 22, від 13.03.2026 № 23 та від 20.03.2026 № 24 всі 9 кандидатів успішно пройшли відповідні перевірки (спеціальну перевірку, передбачену Законом України «Про запобігання корупції» та перевірку, передбачену Законом України «Про очищення влади») (а.с.8-10 т.1).
Відповідно до прийнятих на своїх засіданнях Конкурсною комісією рішень, оформлених протоколами від 09.03.2026 № 22, від 13.03.2026 № 23, від 20.03.2026 № 24 та від 01.04.2026 № 25 до заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури направлено 6 подань на призначення на вакантну посаду прокурора в управлінні САП, по одному поданню про призначення на одну з вакантних посад прокурора першого, другого, третього, четвертого, та два подання - на посаду прокурора п`ятого відділу управління САП (а.с.15-20 т.1).
За результатами розгляду вказаних подань заступником Генерального прокурора – керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури призначено на посади 6 кандидатів у відповідні відділи управління Спеціалізованої антикорупційної прокуратури серед яких позивач та два інших кандидата відсутні.
01.04.2026 позивач звернувся до Конкурсної комісії із заявою у якій просив Конкурсну комісію внести заступнику Генерального прокурора - керівнику Спеціалізованої антикорупційної прокуратури подання на кожну з вакантних посад в управлінні процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та представництва в суді, тобто щонайменше на 9 вакантних посад з 16 (з урахуванням 9 відібраних кандидатів) (а.с.49 т.1).
Листом Голови Конкурсної комісії від 13.04.2026 №92вих-26 роз`яснено позивачу, що процедура проведення конкурсу регламентована Законом № 1697-VII та документами затвердженими Конкурсною комісією з проведення конкурсу на посади прокурора заступника керівника підрозділу та керівника підрозділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. Відповідно до статті 29-1 Закону метою конкурсу є відібрання з числа кандидатів, які успішно пройшли спеціальну перевірку, передбачену Законом України «Про запобігання корупції», і перевірку, передбачену Законом України «Про очищення влади», тих з них, які відповідають критерію доброчесності, мають найкращу професійну компетентність для виконання службових обов`язків на посадах прокурорів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. Конкурсна комісія зобов`язана діяти виключно в межах, визначених Законом повноважень, суворо дотримуючись затверджених нею внутрішніх регламентів та процедурних актів, що встановлюють порядок проведення конкурсу, а тому лише на досягнення його мети спрямована діяльність конкурсної комісії. Закон та затверджені Конкурсною комісією акти не встановлюють для неї обов`язку відібрати кандидатів для заняття всіх посад, на які оголошено конкурс, а тому рішення щодо решти посад не приймалось. Інакше це суперечило б меті конкурсу, відображеній у статті 29 Закону (а.с.245 т.1).
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача в частині невнесення заступнику Генерального прокурора – керівнику Спеціалізованої антикорупційної прокуратури подань про призначення на всі вакантні посади в управління процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури за результатами проведеного конкурсу на зайняття посад прокурорів у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, оголошеного рішенням Конкурсної комісії від 02.10.2025, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Спеціальним законом, що визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, є Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі - Закон № 1697-VII).
Згідно з приписами статті 1 Закону № 1697-VII прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1697-VII систему прокуратури України становлять: 1) Офіс Генерального прокурора; 2) обласні прокуратури; 3) окружні прокуратури; 5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура.
Частиною третьою статті 7 Закону № 1697-VII передбачено, що особливості організації і діяльності Спеціалізованої антикорупційної прокуратури визначені статтею 8-1 цього Закону. Рішення про утворення Спеціалізованої антикорупційної прокуратури приймається Генеральним прокурором, визначення структури і штату Спеціалізованої антикорупційної прокуратури здійснюється заступником Генерального прокурора - керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.
Порядок добору кандидатів та їх призначення на посади у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі врегульований положеннями статті 29-1 Закону № 1697-VII.
Згідно з частиною першою статті 29-1 Закону № 1697-VII призначення на посаду прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а також на посади, передбачені пунктами 4 і 5 частини третьої статті 39 цього Закону, здійснюється заступником Генерального прокурора - керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (особою, яка виконує його обов`язки) за результатами відкритого конкурсу, який проводить конкурсна комісія.
Організація та проведення конкурсу здійснюються конкурсною комісією, до складу якої входять:
1) три особи, визначені заступником Генерального прокурора - керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури;
2) три особи, визначені заступником Генерального прокурора - керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на підставі пропозицій міжнародних та іноземних організацій, які відповідно до міжнародних або міждержавних угод надають Україні міжнародну технічну допомогу у сфері запобігання і протидії корупції.
На порядок визначення членів конкурсної комісії, вимоги до членів конкурсної комісії, порядку її роботи та прийняття рішення конкурсною комісією поширюються положення частини третьої цієї статті згідно з особливостями, що повноваження Генерального прокурора здійснює заступник Генерального прокурора - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.
Відповідно до частини другої статті 29-1 Закону № 1697-VII призначення на адміністративні посади, передбачені пунктами 1-3 частини третьої статті 39 цього Закону, в Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі здійснюється Генеральним прокурором за результатами відкритого конкурсу. Участь у конкурсі можуть брати особи, які відповідають вимогам, визначеним статтею 27 цього Закону.
Частиною третьою статті 29-1 Закону № 1697-VII регламентовано організацію та проведення конкурсу на посаду заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, першого заступника та заступника керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури здійснюються Конкурсною комісією (далі - Конкурсна комісія), до складу якої входять:
1) три особи, визначені Генеральним прокурором на підставі пропозицій Ради прокурорів України;
2) три особи, визначені Генеральним прокурором на підставі пропозицій міжнародних та іноземних організацій, які відповідно до міжнародних або міждержавних угод надають Україні міжнародну технічну допомогу у сфері запобігання і протидії корупції протягом останніх трьох років до дня завершення строку повноважень заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури або до дня дострокового припинення його повноважень (звільнення).
Рада прокурорів України пропонує Генеральному прокурору кандидатури осіб до складу Конкурсної комісії не пізніше ніж за три місяці до завершення строку повноважень заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури або протягом 20 робочих днів з дня дострокового припинення його повноважень (звільнення) у порядку, встановленому цим Законом. Генеральний прокурор визначає членів Конкурсної комісії протягом 10 робочих днів з дня отримання відповідних пропозицій від Ради прокурорів України. Якщо Рада прокурорів України не запропонувала осіб до складу Конкурсної комісії у встановлені цією частиною строки або запропонувала недостатню кількість кандидатів, Генеральний прокурор визначає відповідних членів Конкурсної комісії (тих, які не визначені) самостійно протягом 10 робочих днів після завершення строку надання Радою прокурорів України Генеральному прокурору осіб до складу Конкурсної комісії, передбаченого цією частиною.
Кабінет Міністрів України визначає перелік таких міжнародних та іноземних організацій не пізніше ніж за три місяці до завершення строку повноважень заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури або протягом 20 робочих днів з дня дострокового припинення його повноважень (звільнення) у порядку, встановленому цим Законом. Зазначені міжнародні та іноземні організації погоджують пропозицію спільного списку кандидатів до складу Конкурсної комісії у складі не менше трьох осіб та подають її Генеральному прокурору протягом 20 робочих днів після отримання запиту Кабінету Міністрів України. Генеральний прокурор визначає членів Конкурсної комісії протягом 10 робочих днів з дня отримання списку відповідних пропозицій від міжнародних та іноземних організацій.
Членами Конкурсної комісії повинні бути особи, які мають бездоганну ділову репутацію, високі професійні та моральні якості, суспільний авторитет, є доброчесними, а також мають не менше п`яти років досвіду із здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням, підтримання державного обвинувачення в суді, здійснення правосуддя або адвокатської діяльності чи діяльності (у тому числі наукової, викладацької, громадської) у сфері запобігання і протидії корупції.
Не можуть бути членами Конкурсної комісії:
1) державні службовці або особи, які займають політичні посади, народні депутати України та депутати місцевих рад;
2) члени політичних партій, які займають керівні посади в політичній партії;
3) особи, визнані судом недієздатними або дієздатність яких обмежено;
4) особи, які мають судимість, не погашену або не зняту в установленому законом порядку (крім реабілітованих осіб);
5) особи, на яких протягом останнього року накладалося адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією.
Конкурсна комісія є повноважною у разі затвердження її в повному складі, передбаченому цією частиною.
Повноваження члена Конкурсної комісії припиняються достроково у разі:
1) подання особистої заяви про припинення повноважень члена Конкурсної комісії;
2) неможливості брати участь у засіданнях за станом здоров`я більше ніж протягом одного місяця;
3) внесення Конкурсною комісією пропозиції про дострокове припинення повноважень її члена у випадках, передбачених регламентом Конкурсної комісії;
4) набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно нього;
5) визнання його недієздатним або безвісно відсутнім;
6) його смерті.
У разі наявності підстав для дострокового припинення повноважень члена Конкурсної комісії Генеральний прокурор приймає рішення про дострокове припинення його повноважень та при цьому визначає іншого члена Конкурсної комісії на заміну у порядку, встановленому цією частиною для визначення членів Конкурсної комісії.
Члени Конкурсної комісії з метою здійснення своїх повноважень мають право:
1) збирати, перевіряти та аналізувати інформацію, у тому числі з обмеженим доступом (крім інформації, віднесеної до державної таємниці відповідно до Закону України "Про державну таємницю"), про кандидатів;
2) мати на період проведення конкурсу тимчасовий безкоштовний доступ до реєстрів, баз даних, держателем (адміністратором) яких є органи державної влади, для отримання інформації про кандидатів;
3) брати участь у засіданнях та інших заходах, що проводяться Конкурсною комісією;
4) звертатися до кандидатів, а також до будь-яких інших фізичних чи юридичних осіб із запитом про надання пояснень, документів чи інформації, необхідних для розгляду кандидатів. Фізична чи юридична особа, яка отримала запит Конкурсної комісії, зобов`язана протягом 10 календарних днів з дня його отримання надати необхідні пояснення, інформацію та/або відповідні документи (їхні копії);
5) з метою збирання, перевірки та аналізу інформації, у тому числі з обмеженим доступом, користуватися допомогою помічників - членів секретаріату Конкурсної комісії.
Помічники зобов`язані забезпечувати захист і нерозголошення персональних даних, інформації з обмеженим доступом, що стала відома їм у зв`язку з виконанням відповідних обов`язків.
Члени Конкурсної комісії зобов`язані:
1) забезпечувати захист і нерозголошення персональних даних, інформації з обмеженим доступом, що стала їм відома у зв`язку із здійсненням повноважень;
2) брати участь у роботі Конкурсної комісії особисто без делегування своїх повноважень іншим особам, у тому числі іншим членам Конкурсної комісії;
3) не використовувати в інших цілях, ніж для виконання своїх обов`язків як членів Конкурсної комісії, персональні дані та іншу інформацію, що стала їм відома у зв`язку з участю в роботі Конкурсної комісії;
4) повідомляти Конкурсну комісію про те, що член Конкурсної комісії перебуває чи перебував в особистих чи ділових стосунках із кандидатом та/або про наявність іншого конфлікту інтересів або обставин, що можуть вплинути на об`єктивність та безсторонність під час прийняття таким членом Конкурсної комісії рішення стосовно такого кандидата, та відмовлятися (заявляти самовідвід) від участі у збиранні інформації про такого кандидата і розгляді питання про нього. Порядок врегулювання конфлікту інтересів членів Конкурсної комісії та членів її секретаріату визначається регламентом Конкурсної комісії.
Засідання Конкурсної комісії є повноважним, якщо в ньому беруть участь не менше чотирьох членів Конкурсної комісії, у тому числі не менше двох членів Конкурсної комісії, визначених Генеральним прокурором на підставі пропозицій міжнародних та іноземних організацій, які відповідно до міжнародних або міждержавних угод надають Україні міжнародну технічну допомогу у сфері запобігання і протидії корупції. У разі неможливості формування кворуму засідання упродовж 10 календарних днів або двох засідань Конкурсної комісії поспіль засідання Конкурсної комісії вважається повноважним, якщо в ньому беруть участь не менше трьох членів Конкурсної комісії, у тому числі не менше двох членів Конкурсної комісії, визначених Генеральним прокурором на підставі пропозицій міжнародних та іноземних організацій, які відповідно до міжнародних або міждержавних угод надають Україні міжнародну технічну допомогу у сфері запобігання і протидії корупції. Під час такого засідання рішення Конкурсної комісії вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало не менше двох членів Конкурсної комісії.
Рішення Конкурсної комісії вважається прийнятим, якщо за нього на засіданні проголосувало не менше чотирьох членів Конкурсної комісії, у тому числі не менше двох членів Конкурсної комісії, визначених Генеральним прокурором на підставі пропозицій міжнародних та іноземних організацій, які відповідно до міжнародних або міждержавних угод надають Україні міжнародну технічну допомогу у сфері запобігання і протидії корупції. У разі однакової кількості членів Конкурсної комісії, які підтримали рішення, та кількості членів Конкурсної комісії, які не підтримали його або утрималися під час голосування, або не брали участь у голосуванні незалежно від причин, голосування з відповідного питання проводиться повторно до прийняття рішення відповідно до цього абзацу. Якщо при проведенні повторних голосувань з відповідного питання рішення відповідно до цього абзацу не прийнято протягом 24 годин з моменту першого голосування, прийнятим вважається рішення, за яке проголосувало не менше трьох членів Конкурсної комісії, у тому числі не менше двох членів Конкурсної комісії, визначених Генеральним прокурором на підставі пропозицій міжнародних та іноземних організацій, які відповідно до міжнародних або міждержавних угод надають Україні міжнародну технічну допомогу у сфері запобігання і протидії корупції.
Конкурсна комісія на своєму першому засіданні обирає з числа членів Конкурсної комісії голову Конкурсної комісії. Головою Конкурсної комісії повинен бути загальновизнаний та авторитетний експерт, який має багатий досвід, зацікавленість або відомий своїми діями на підтримку боротьби з корупцією.
Інформація про дату, час та місце проведення конкурсу, кандидатів, які подали заяву про участь у конкурсі, оприлюднюється на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до початку конкурсу. Член Конкурсної комісії може брати участь у її засіданні дистанційно в режимі відеоконференції.
Кандидатури, які відповідають критеріям компетентності та доброчесності, відібрані Конкурсною комісією, по дві на кожну з адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, передбачених пунктами 1-3 частини третьої статті 39 цього Закону, подаються головою Конкурсної комісії на розгляд Генерального прокурора, який зобов`язаний протягом 10 робочих днів призначити одного з відібраних Конкурсною комісією кандидатів на кожну з посад.
Кандидатури на посади заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, його першого заступника та заступника, відібрані Конкурсною комісією, подаються головою Конкурсної комісії на розгляд Генерального прокурора лише після отримання Конкурсною комісією висновків спеціальної перевірки, передбаченої Законом України "Про запобігання корупції", та перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади".
Конкурс на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, передбачених пунктами 1-3 частини третьої статті 39 цього Закону, проводиться публічно, з вільним доступом представників медіа, журналістів на засідання Конкурсної комісії та із забезпеченням трансляції у режимі реального часу відео- та аудіоінформації із засідань Конкурсної комісії в мережі Інтернет. Інформація про час та місце проведення засідання Конкурсної комісії оприлюднюється на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до початку засідання.
Роботу Конкурсної комісії забезпечує Офіс Генерального прокурора. Фінансування та матеріально-технічне забезпечення діяльності Конкурсної комісії та її членів, у тому числі секретаріату, що утворюється для допомоги в їх діяльності, може здійснюватися за рахунок коштів міжнародної технічної допомоги.
Конкурсна комісія:
1) визначає та затверджує регламент своєї роботи, критерії та методику оцінки кандидатів на адміністративні посади у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, передбачені пунктами 1-3 частини третьої статті 39 цього Закону, оприлюднює їх на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора;
2) розміщує оголошення про умови та строки проведення конкурсу на вакантні адміністративні посади у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, передбачені пунктами 1-3 частини третьої статті 39 цього Закону;
3) розглядає документи, подані особами для участі в конкурсі, досліджує матеріали стосовно кандидатів, проводить оцінку професійної компетентності та доброчесності кандидатів, їх відповідності вимогам до кандидатів на відповідні посади;
4) відбирає за результатами визначених Конкурсною комісією тестувань та іспитів із загального числа кандидатів осіб, з якими проводить на своєму засіданні співбесіду щодо відповідності кандидата критеріям професійної компетентності та доброчесності, та осіб, стосовно яких проводиться спеціальна перевірка, передбачена Законом України "Про запобігання корупції", і перевірка, передбачена Законом України "Про очищення влади";
5) відбирає шляхом відкритого голосування з числа кандидатів, які пройшли співбесіду та зазначені в абзаці сорок шостому цієї частини перевірки, на кожну з вакантних посад по два кандидати, які згідно з обґрунтованим рішенням Конкурсної комісії відповідають критерію доброчесності, мають найкращу професійну компетентність для виконання службових обов`язків на адміністративній посаді у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, передбаченій пунктами 1-3 частини третьої статті 39 цього Закону;
6) вносить Генеральному прокурору відповідні подання про призначення відібраних двох кандидатів на кожну з вакантних адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, передбачених пунктами 1-3 частини третьої статті 39 цього Закону;
7) оприлюднює інформацію про осіб, які подали заяву на участь у конкурсі, результати тестувань та іспитів стосовно кожного кандидата, а також інформацію про кандидатів, відібраних для проходження співбесіди, для проведення зазначених в абзаці сорок шостому цієї частини перевірок, та про кандидатів, відібраних Конкурсною комісією на кожну з вакантних адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, передбачених пунктами 1-3 частини третьої статті 39 цього Закону;
8) проводить повторний конкурс на адміністративні посади у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, передбачені пунктами 1-3 частини третьої статті 39 цього Закону, у разі відхилення всіх кандидатів на відповідну посаду у зв`язку з їх невідповідністю вимогам, що ставляться до вакантної адміністративної посади у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, або непроходженням відібраними кандидатами спеціальної перевірки, передбаченої Законом України "Про запобігання корупції", перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади".
Кандидат на посаду заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, його першого заступника або заступника вважається таким, що відповідає критерію доброчесності, якщо є незалежним, чесним, неупередженим, непідкупним, сумлінним, дотримується етичних норм та демонструє бездоганну поведінку у професійній діяльності та особистому житті, а також стосовно якого немає сумнівів щодо законності джерел походження майна, відповідності рівня життя кандидата та членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата його статусу.
Оцінювання Конкурсною комісією відповідності кандидатів критерію доброчесності здійснюється з урахуванням такого:
1) оцінювання спирається на інформацію без часових або територіальних обмежень;
2) кандидат не відповідає критерію в разі доведення невідповідності або наявності в Конкурсної комісії обґрунтованих сумнівів у відповідності;
3) будь-який висновок чи оцінка національного або міжнародного органу щодо доброчесності кандидата не є наперед визначальними та обов`язковими для Конкурсної комісії.
Кандидат на посаду заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, його першого заступника або заступника вважається таким, що відповідає критерію професійної компетентності, якщо володіє необхідними знаннями та досвідом для виконання відповідних повноважень, продемонстрував аналітичні здібності, усні та письмові комунікаційні навички, лідерські здібності та спроможність наполегливо працювати.
Рішення Конкурсної комісії можуть бути оскаржені до суду лише з питань додержання встановленого цим Законом порядку організації та проведення конкурсу.
Проаналізувавши зміст вищенаведених положень статті 29-1 Закону № 1697-VII суд зазначає, що законодавець урегулював дві самостійні конкурсні процедури, які здійснюються різними конкурсними комісіями, що мають різний правовий статус, різний предмет діяльності та різний обсяг повноважень.
Так, відповідно до частини першої статті 29-1 Закону № 1697-VII призначення на посади прокурорів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а також на посади, передбачені пунктами 4, 5 частини третьої статті 39 цього Закону, здійснюється за результатами відкритого конкурсу, який проводить конкурсна комісія, сформована заступником Генерального прокурора – керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.
Натомість частини друга та третя статті 29-1 Закону № 1697-VII регламентують іншу конкурсну процедуру – конкурс на зайняття адміністративних посад у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, який проводить інша Конкурсна комісія, що формується Генеральним прокурором за спеціальним порядком, визначеним законом.
Ці комісії у скорочену варіанті мають однакову назву, лише велика буква в слові «Конкурсна» для комісії з призначення на найвищі адміністративні посади є різницею та виокремлює їх правові статуси у статті 29-1 Закону № 1697-VII.
Незважаючи на використання законодавцем однакового терміну «конкурсна комісія», наведені положення регламентують діяльність різних органів, які відрізняються порядком формування, суб`єктами призначення їх членів, предметом конкурсного добору, обсягом повноважень та правовими наслідками прийнятих ними рішень.
Такий висновок підтверджується також структурою статті 29-1 Закону № 1697-VII.
Так, частина перша статті 29-1 Закону № 1697-VII лише встановлює загальні засади проведення конкурсу на посади прокурорів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури та визначає склад відповідної конкурсної комісії, одночасно передбачаючи, що на порядок визначення членів цієї комісії, вимоги до них, порядок роботи та прийняття рішень поширюються окремі процедурні положення частини третьої цієї статті.
Отже, законодавець здійснив відсилання виключно до процедурних аспектів діяльності конкурсної комісії, передбаченої частиною першою статті 29-1 Закону № 1697-VII, а не поширив на неї всі правові приписи, що регламентують діяльність Конкурсної комісії, утвореної відповідно до частини третьої цієї статті.
При цьому саме частина третя статті 29-1 Закону № 1697-VII містить вичерпний перелік повноважень Конкурсної комісії щодо проведення конкурсу на адміністративні посади, серед яких, зокрема, визначено повноваження щодо внесення Генеральному прокурору подань про призначення двох кандидатів на кожну вакантну адміністративну посаду (пункт 6), а також спеціальну норму про судове оскарження її рішень, відповідно до якої рішення Конкурсної комісії можуть бути оскаржені до суду лише з питань додержання встановленого Законом порядку організації та проведення конкурсу.
Наведена норма є спеціальною, оскільки визначає як суб`єкта, рішення якого можуть бути предметом судового контролю, так і виключні межі такого контролю.
Водночас щодо конкурсної комісії, передбаченої частиною першою статті 29-1 Закону № 1697-VII, аналогічного положення Закон № 1697-VII не містить.
Системне тлумачення статті 29-1 Закону № 1697-VII свідчить, що законодавець свідомо розмежував не лише компетенцію двох конкурсних комісій, а й порядок судового оскарження результатів їх діяльності. 
За загальновизнаними правилами юридичної техніки включення законодавцем спеціальної норми щодо можливості судового оскарження рішень однієї конкурсної комісії за відсутності аналогічного положення щодо іншої конкурсної комісії не може розглядатися як випадкове та виключає можливість поширення зазначеної гарантії шляхом аналогії.
Інше тлумачення фактично нівелювало б нормативне розмежування двох конкурсних процедур, здійснене самим законодавцем, та призвело б до поширення спеціального правового режиму, встановленого для Конкурсної комісії, передбаченої частиною третьою статті 29-1 Закону № 1697-VII, на інший орган, щодо якого такого правового регулювання закон не містить.
Предметом заявленого позову є визнання протиправною бездіяльності конкурсної комісії, яка проводила конкурс на зайняття посад прокурорів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, що, на думку позивача, полягала у невнесенні заступнику Генерального прокурора – керівнику Спеціалізованої антикорупційної прокуратури подань про призначення кандидатів на всі вакантні посади.
Разом з тим, суд звертає увагу, що сама по собі кількість посад, щодо яких конкурсною комісією внесено відповідні подання, є результатом реалізації нею своїх конкурсних повноважень під час проведення процедури добору кандидатів.
Таким чином, позивач фактично оспорює не окрему бездіяльність, як невчинення визначеної законом обов`язкової дії, а результат проведення конкурсної процедури та спосіб реалізації конкурсною комісією наданих їй законом повноважень.
Однак Закон № 1697-VII не передбачає можливості самостійного судового оскарження таких дій чи бездіяльності конкурсної комісії, утвореної відповідно до частини першої статті 29-1 Закону № 1697-VII.
За таких обставин вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невнесення подань на всі вакантні посади не є належним предметом адміністративного позову, оскільки фактично спрямована на судове втручання у перебіг конкурсної процедури та спонукання конкурсної комісії до прийняття рішення певного змісту, тоді як спеціальний закон не передбачає права на самостійне оскарження відповідної діяльності цієї конкурсної комісії.
За наведених обставин суд доходить висновку, що заявлена позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині невнесення заступнику Генерального прокурора – керівнику Спеціалізованої антикорупційної прокуратури подань про призначення на всі вакантні посади в управління процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури за результатами проведеного конкурсу на зайняття посад прокурорів у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, оголошеного рішенням Конкурсної комісії від 02.10.2025 не є належним предметом оскарження в адміністративному судочинстві, оскільки не належить до тих рішень, щодо яких спеціальним законом передбачено можливість судового оскарження, а тому така вимога є необґрунтованою та підстави для її задоволення відсутні.
Окремо суд зазначає, що доводи позивача фактично ґрунтуються на припущенні про існування у конкурсної комісії обов`язку повторно вносити кандидатуру особи до моменту її призначення або до заповнення всіх вакантних посад.
Натомість, ані стаття 29-1 Закону № 1697-VII, ані інші положення цього Закону не встановлюють обов`язку конкурсної комісії після відхилення кандидатури суб`єктом призначення повторно та необмежену кількість разів вносити подання щодо одного й того самого кандидата до призначення його на посаду. 
Більш того, матеріалами справи підтверджується, що конкурсною комісією кандидатура позивача вже двічі вносилася на розгляд заступника Генерального прокурора – керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, однак за результатами реалізації повноважень суб`єкта призначення відповідні кандидатури не були підтримані.
Таким чином, конкурсна комісія вже реалізувала свої повноваження щодо позивача шляхом внесення відповідних подань.
Фактично заявлені позовні вимоги спрямовані на покладення на відповідача нового, не передбаченого законом обов`язку — здійснювати повторне внесення кандидатури позивача до моменту його призначення або до повного заповнення всіх вакантних посад.
Водночас адміністративний суд не вправі шляхом судового рішення створювати для суб`єкта владних повноважень нові повноваження чи обов`язки, які прямо не встановлені законом.
Зобов`язання відповідача повторно вносити кандидатуру позивача означало б фактичне доповнення законодавчого регулювання новою правовою нормою, що суперечить принципу законності, закріпленому у статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Сам по собі факт існування вакантних посад також не породжує автоматичного обов`язку конкурсної комісії вносити кандидатури всіх учасників конкурсу або повторно вносити кандидатури осіб, щодо яких суб`єкт призначення вже реалізував свої повноваження.
Інше тлумачення означало б, що конкурсна комісія була б зобов`язана необмежену кількість разів вносити одних і тих самих кандидатів незалежно від попередніх рішень суб`єкта призначення, що не лише не випливає зі змісту Закону № 1697-VII, але й суперечило б самому розмежуванню повноважень між конкурсною комісією та суб`єктом призначення. 
Більш того, таке тлумачення фактично позбавляло б суб`єкта призначення дискреції, оскільки його рішення про відхилення кандидатури не породжувало б жодних правових наслідків і не припиняло б відповідної конкурсної процедури. 
Крім того, суд вважає за необхідне зазначити про відсутність у спірних правовідносинах причинно-наслідкового зв`язку між оскаржуваною бездіяльністю відповідача та порушенням прав позивача.
За змістом частини першої статті 29-1 Закону № 1697-VII конкурсна комісія забезпечує проведення відкритого конкурсу та формує результати такого конкурсу, тоді як призначення на посаду прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури здійснюється заступником Генерального прокурора – керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.
Відтак, до повноважень Конкурсної комісії не віднесено ухвалення остаточного рішення про призначення або про відмову в призначенні переможців конкурсу на вакантні посади, оскільки ухвалення рішення про призначення або про відмову в призначенні переможців конкурсу належить до виключної компетенції заступника Генерального прокурора – керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.
Отже, Конкурсна комісія не є суб`єктом призначення прокурорів на посади, не приймає рішення про їх призначення чи відмову у призначенні, а також не наділена повноваженнями самостійно реалізувати право кандидата на зайняття відповідної посади.
Таким чином, навіть за умови доведеності обставин, на які посилається позивач, саме по собі невнесення Конкурсною комісією чергового подання не є юридичним фактом, який безпосередньо породжує для позивача наслідок у вигляді непризначення на посаду.
Юридичним актом, який безпосередньо впливає на реалізацію кандидатом права на зайняття посади прокурора, є рішення суб`єкта призначення, а саме заступника Генерального прокурора – керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.
Відповідно частини першої статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому ним Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
З аналізу зазначених норм належить зробити висновок, що право на захист виникає у випадку порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод та інтересів особи, яка звертається за захистом порушеного її права.
При цьому, протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень має місце у тому випадку, коли в межах повноважень суб`єкта владних повноважень існує обов`язок вчинити конкретні дії, але він не виконаний. На цьому наголосив Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 11.08.2020 по справі справа № 320/5970/17 (адміністративне провадження № К/9901/55633/18).
За загальним правилом повноваження трактується як сукупність прав і обов`язків державних органів, а також посадових та інших осіб, закріплених за ними у встановленому законодавством порядку для здійснення покладених на них функцій.
Відповідно, позивач не довів, що саме дії або бездіяльність відповідача, а не рішення іншого суб`єкта владних повноважень, стали безпосередньою причиною порушення його прав чи законних інтересів.
При цьому, оцінюючи доводи позивача про порушення його прав, гарантованих статтею 38 та частиною першою статті 43 Конституції України, суд вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до частини другої статті 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.
Разом із тим, конституційне право на рівний доступ до публічної служби не може тлумачитися як безумовне право особи на призначення чи зайняття певної посади або як гарантія обов`язкового успішного проходження конкурсної процедури. Зміст зазначеного права полягає насамперед у забезпеченні державою рівних, недискримінаційних та справедливих умов участі всіх осіб у процедурах добору, а також у недопущенні необґрунтованих обмежень чи надання переваг окремим кандидатам.
Отже, право на доступ до публічної служби гарантує кожному можливість брати участь у конкурсному відборі на рівних із іншими кандидатами умовах, однак не створює для державного органу обов`язку призначити особу на відповідну посаду лише з підстав її участі у конкурсі або наявності наміру обійняти таку посаду.
Сутність принципу рівного доступу до публічної служби полягає у тому, що рішення про зайняття посади повинно прийматися виключно за результатами оцінки професійної компетентності, особистих якостей, моральних характеристик, професійного досвіду та інших критеріїв, визначених законом і умовами відповідної конкурсної процедури, а сама процедура повинна бути однаковою для всіх її учасників.
Саме тому у спорах, пов`язаних із прийняттям на публічну службу, предметом судового контролю є не оцінка доцільності чи правильності кадрового рішення як такого, а перевірка дотримання суб`єктом владних повноважень установленої законом процедури, принципів рівності, об`єктивності, безсторонності, відкритості та недискримінації під час проведення конкурсного відбору.
Наведений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеній у постанові від 22.10.2021 у справі №520/987/2020 (адміністративне провадження № К/9901/20333/20), відповідно до якої право на рівний доступ до публічної служби не означає гарантування особі права на зайняття відповідної посади, а судовому контролю підлягає саме дотримання рівних умов участі у конкурсній процедурі.
Аналогічний правовий підхід висловлено Конституційним Судом України у Рішенні від 16 жовтня 2007 року №8-рп/2007 (справа про граничний вік перебування на державній службі та на службі в органах місцевого самоврядування), у якому зазначено, що право на працю означає не гарантування державою працевлаштування кожній особі, а забезпечення рівних можливостей для реалізації цього права. Конституційний Суд України наголосив, що державна служба та служба в органах місцевого самоврядування є одним із видів трудової діяльності громадян, а право рівного доступу до державної служби є юридичною можливістю, реалізація якої здійснюється відповідно до вимог законодавства та не означає її безумовного чи автоматичного набуття.
Крім того, у пункті 3.2 зазначеного Рішення Конституційний Суд України звернув увагу на те, що положення частини другої статті 38 Конституції України гарантують громадянам саме рівний доступ до державної служби без поділу її на окремі види залежно від гілки влади, а із системного аналізу частини другої статті 38 та пункту 12 частини першої статті 92 Конституції України випливає, що державна служба єдина за своїми основами, а порядок доступу до неї визначається виключно законом.
Таким чином, у спорах щодо проходження конкурсного добору суд повинен встановити, чи були створені для всіх кандидатів однакові умови участі у конкурсі, чи застосовувалися до них єдині критерії оцінювання, чи не було допущено дискримінаційного підходу, свавільного втручання у конкурсну процедуру або інших порушень, які могли поставити окремого кандидата у нерівне становище порівняно з іншими учасниками.
Водночас сам по собі факт непризначення кандидата на посаду або неотримання ним бажаного результату за наслідками конкурсного відбору не свідчить про порушення гарантованого Конституцією України права на рівний доступ до публічної служби та не може бути самостійною підставою для висновку про протиправність дій чи бездіяльності конкурсної комісії.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що позивач був допущений до участі у конкурсі на зайняття посад прокурорів у Спеціалізованій антикорупційній прокуратурі, брав участь у всіх передбачених умовами конкурсу етапах відбору, а сама процедура проводилася відповідно до визначених нормативними актами правил, які однаковою мірою поширювалися на всіх учасників конкурсу.
При цьому позивачем у позовній заяві не наведено належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що відповідачем під час проведення конкурсу було порушено принцип рівності учасників, застосовано до позивача інші критерії оцінювання, створено для нього менш сприятливі умови участі, надано незаконні переваги іншим кандидатам або допущено дискримінаційне чи упереджене ставлення.
Так само під час судового розгляду не встановлено жодних обставин, які б підтверджували, що конкурсна процедура була проведена з порушенням принципів законності, рівності, об`єктивності, прозорості чи добросовісності, або що відповідач своїми діями фактично позбавив позивача можливості реалізувати гарантоване статтею 38 Конституції України право на рівний доступ до публічної служби.
Фактично доводи позивача зводяться до незгоди з результатами конкурсного відбору, однак така незгода сама по собі не є доказом порушення процедури його проведення та не свідчить про порушення конституційних прав позивача.
За таких обставин суд доходить висновку, що відповідачем було забезпечено рівні умови участі усіх кандидатів у конкурсі, а позивач реалізував своє право на рівний доступ до публічної служби шляхом участі у конкурсній процедурі. Доказів того, що відповідач створив для позивача будь-які перешкоди у реалізації цього права або допустив порушення принципу рівності учасників конкурсу, матеріали справи не містять, а тому доводи позивача про порушення статті 38 та частини першої статті 43 Конституції України є необґрунтованими та відхиляються судом.
В адміністративному судочинстві судовому захисту підлягає саме порушене право, а не абстрактний інтерес до належного виконання суб`єктом владних повноважень покладених на нього функцій. Особа, яка звертається до суду, повинна довести, що саме оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність відповідача призвели до порушення її прав, свобод або законних інтересів.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.
У постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі №800/301/16 було сформовано правовий висновок, який в подальшому було підтримано Верховним Судом, зокрема у постанові від 22.08.2019 у справі №288/1557/16-а, а саме:
«..Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення».
Крім того, у постанові від 22.08.2019 (справа №288/1557/16-а) Верховний Суд дійшов висновку:
«Позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача у сфері публічно-правових відносин.
З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.
Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах».
Такі вимоги процесуального закону та сформована практика Верховного Суду вказують на те, що під час розгляду справи позивач повинен довести, а суд встановити факти або обставини, які б свідчили про вплив рішень дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень на права та законні інтереси позивача та їх порушення внаслідок такого впливу.
Натомість у спірних правовідносинах такого зв`язку судом не встановлено.
Разом із тим, відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено клопотання про закриття провадження, яке обґрунтоване тим, що конкурсна комісія, утворена відповідно до частини першої статті 29-1 Закону України «Про прокуратуру», не є суб`єктом владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а Закон України «Про прокуратуру» не передбачає можливості оскарження її рішень, дій чи бездіяльності до адміністративного суду.
Суд не погоджується із зазначеними доводами відповідача та вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України провадження у справі підлягає закриттю лише у разі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Отже, підставою для закриття провадження є відсутність адміністративної юрисдикції щодо певної категорії спорів, а не встановлення судом відсутності підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
З матеріалів справи вбачається, що спір виник у зв`язку із здійсненням конкурсною комісією повноважень, передбачених статтею 29-1 Закону № 1697-VII, під час проведення відкритого конкурсу на зайняття посад прокурорів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.
Конкурсна комісія утворюється безпосередньо законом, формується у визначеному ним порядку, здійснює покладені на неї законом організаційно-владні функції щодо проведення конкурсної процедури, приймає рішення, які є обов`язковими в межах відповідної конкурсної процедури та породжують юридичні наслідки для її учасників.
Таким чином, незалежно від організаційно-правового статусу конкурсної комісії, під час здійснення покладених на неї законом функцій вона реалізує публічно-владні управлінські повноваження, а спір щодо законності реалізації таких повноважень має публічно-правовий характер.
Разом із тим доводи відповідача про те, що Закон № 1697-VII не передбачає можливості судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності конкурсної комісії, утвореної відповідно до частини першої статті 29-1 цього Закону, стосуються не питання юрисдикції адміністративного суду, а питання наявності у позивача права на пред`явлення відповідних вимог та належності обраного ним способу судового захисту.
Іншими словами, зазначені відповідачем обставини можуть впливати на вирішення спору по суті, зокрема щодо наявності правових підстав для задоволення позову, однак самі по собі не свідчать про те, що спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Суд звертає увагу, що відсутність у спеціальному законі норми, яка б передбачала можливість оскарження певних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, не свідчить, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Натомість така обставина підлягає оцінці під час вирішення спору по суті, оскільки стосується меж судового контролю за діяльністю відповідного суб`єкта та наявності чи відсутності передбаченого законом права на заявлення відповідних вимог.
Аналогічно, питання про те, чи є конкурсна комісія належним відповідачем у справі, чи покладено на неї відповідний обов`язок та чи могла саме її поведінка порушити права позивача, є питаннями правильності визначення предмета та підстав позову, а не питаннями юрисдикції адміністративного суду.
Отже, наведені відповідачем аргументи не свідчать про існування передбачених статтею 238 КАС України підстав для закриття провадження у справі, а тому таке клопотання задоволенню не підлягає.
Щодо інших посилань учасників справи, суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.
У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно із пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з приписами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Відповідно до статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
За таких обставин, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Підстави для вирішення питання розподілу судових витрат згідно із статтею 139 КАС України відсутні, з огляду на те, що позивачу відмовлено в задоволенні позову. 
Керуючись ст.ст. 2, 6, 8-10, 14, 90, 139, 143, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Конкурсної комісії з проведення конкурсу на посаду прокурора, заступника керівника підрозділу та керівника підрозділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (вул. вул. Ісаакяна, буд.17, м. Київ, 01135), про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 07.07.2026.

Суддя І.В.Садовий