ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

05 червня 2026 року	Справа №160/32186/25 	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Національної поліції України про визнання протиправними та скасування рішень,-
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області (далі- відповідач, ГУ ДМС України в Дніпропетровської області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Національної поліції України (далі – третя особа), в якій позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області від 28.10.2025 № 120345000001630 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну №12014200087253 від 24.08.2023, наданого громадянці російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
- -изнати протиправним та скасувати рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області від 28.10.2025 № 120322600004877 про відкликання посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 від 20.12.2023 стосовно громадянки російської федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області від 28.10.2025 № 1201130100019815 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця - громадянки російської федерації ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є – громадянкою російської федерації, ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи в Україні на законних підставах у 2023 році звернулася до Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону, оскільки її чоловік є громадянином України. Між позивачем та громадянином України ОСОБА_5 , відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 18.09.2020 року, укладено шлюб 18 вересня 2020 року. Позивач має постійне місце проживання у будинку АДРЕСА_1 ; отримала реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 . ІНФОРМАЦІЯ_3 позивач народила у місті Дніпрі в Україні дитину – доньку ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , яку зареєстровано як громадянку України на підставі частини 1 статті 7 Закону України «Про громадянство України», що підтверджується відповідною довідкою №1211-000020071, виданою відповідачем 24.05.2023. Рішенням Головного Управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровської області (далі також ГУ ДМС України в Дніпропетровській області) позивачу – громадянці російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано дозвіл на імміграцію в Україну №12014200087253 від 24.08.2023, та документовано посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_1 від 20.12.2023. Але, 28.10.2025 відповідачем - ГУ ДМС України в Дніпропетровській області прийнято рішення №12014200087253 про відкликання дозволу на міграцію в Україну, наданого громадянці російської федерації ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі пунктів 2,3 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію». Крім того, відповідачем - ГУ ДМС України в Дніпропетровській області прийнято рішення від 28.10.2025 № 120322600004877 про відкликання посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 стосовно громадянки російської федерації ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з яким на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321, скасовано посвідку на постійне проживання № № НОМЕР_1 . Також у той же день, 28.10.2025 відповідачем - Головним Управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області видано рішення від 28.10.2025 № 1201130100019815 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця - громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому зазначено (дослівно згідно з текстом завіреної відповідачем копії рішення): «Листом Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 28.10.2025 № 1201.3/36708-25 повідомлено, що рішенням ГУ ММС у Дніпропетровській області від 28.10.2025 № 120345000001630 на підставі пунктів 2,3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» наданий громадянці російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на імміграцію в Україну № 12014200087253 від 24 серпня 2023 року відкликаний. Видана громадянці російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі дозволу на імміграцію в Україну посвідка на постійне проживання № НОМЕР_1 рішенням ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 28.10.2025 № 120322600004877 відкликана на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321. З огляду на вищевикладене, враховуючи вимоги статті 13 Закону України «Про імміграцію», стосовно громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни. Ураховуючи вищевикладене, з метою забезпечення виконання положень статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» ВИРІШЕНО: примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина (ку) РОСІЙСЬКА ФЕДЕРАЦІЯ, ОСОБА_9 / ОСОБА_10 , 10-03-1992 р.н. та зобов`язати його (її) покинути територію України у термін до 11.11.2025». Позивач з оскаржуваними рішеннями відповідача не погоджується, вважає ці рішення протиправними, безпідставними та необґрунтованими, оскільки не містять жодного та належного обґрунтування, зокрема, в частині наведення обставин та фактів, які свідчать про вчинення позивачем ОСОБА_1 як іммігрантом дій, які становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні (п.2 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію»); про необхідність відкликання дозволу на імміграцію для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України (п.3 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію»), що є підставами для похідних від цього рішень про відкликання посвідки на постійне проживання та про примусове повернення позивача як іноземця до країни походження або третьої країни. В оскаржуваних рішеннях не наведено жодних обставин та фактів про вчинення позивачем ОСОБА_1 , суспільно небезпечних діянь, які становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, посягають на охорону здоров`я, захист прав і законних інтересів громадян України, не зазначено будь-яких результатів перевірки позивача за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій, або ж наявності у позивача невиконаних майнових зобов`язань перед юридичними або фізичними особами в Україні. В оскаржуваних рішеннях відповідача відсутня будь-яка інформація, які дії позивача ОСОБА_1 становлять загрозу національній безпеці чи громадському порядку в Україні, які неправомірні дії (бездіяльність) вчинила позивачка, не наведено жодних доказів такої інформації або таких дій. Позивачем зазначено, що жодних суспільно небезпечних діянь, які становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, посягають на охорону здоров`я, захист прав і законних інтересів громадян України не вчиняла, займала і займає проукраїнську позицію, засуджує збройний напад російської федерації на Україну, активно вивчає українську мову та спілкується українською мовою, у своїх соціальних мережах публікувала пости на підтримку України у цій війні, а тому не може повернутися на територію рф у зв`язку з потенційною небезпекою арешту на території рф через засудження війни рф проти України. До прийняття оскаржуваних рішень вона на законних підставах перебувала на території України, будувала тут своє життя, побут, народила дитину в Україні, а також з початку війни не покидала територію України. Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОМАП» від 02 березня 2026 року № 4К ОСОБА_1 було прийнято на основне місце роботи на посаду керівника проектів та програм. Зазначена обставина додатково підтверджує факт соціальної інтеграції Позивачки в Україні, а також наявність у неї сталих економічних і професійних зв`язків, а тому має значення для правильного вирішення даної адміністративної справи. У зв`язку з наведеним, позивач звернулася до суду з цією позовною заявою.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.11.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області про визнання протиправним та скасування рішення про відкликання посвідки на постійне проживання, рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця, рішення про відкликання дозволу на імміграцію в Україну повернуто позивачу.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суд від 05.03.2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року у справі №160/32186/25 скасовано та направлено справу №160/32186/25 до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2026 року справу розподілено та 06.04.2026 року передано на розгляд судді Неклесі О.М.
Ухвалою суду від 07.04.2026 прийнято до свого провадження адміністративну справу №160/32186/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області про визнання протиправним та скасування рішення про відкликання посвідки на постійне проживання, рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця, рішення про відкликання дозволу на імміграцію в Україну та відкрито провадження в даній адміністративній справі. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду від Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить в задоволенні позову громадянки рф ОСОБА_1 до ГУ ДМС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення про відкликання посвідки на постійне проживання, рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця, рішення про відкликання дозволу на імміграцію в Україну, відмовити. 
В обґрунтування власної правової позиції відповідач зазначає, що оскаржувані рішення прийняті правомірно. Відповідач зазначив, що 24.10.2025 вхідним листом № 16323/1/1201-255 до ГУ ДМС у Дніпропетровській області надійшло подання УМП ГУНП в Дніпропетровській області НПУ про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянці рф ОСОБА_1 .. У поданні УМП ГУНП в Дніпропетровській області Національної поліції України, зазначено, що «у відповідності до пункту 1 статті 1 пунктів 1-3 статті 2, підпунктів 1-2 пункту 1 статті 23 Закону України «Про національну поліцію», Управлінням міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області в ході проведення оперативно-розшукової діяльності встановлено громадянку рф ОСОБА_1 , уродженку рф, яка перебуваючи на території Дніпропетровської області притягувалась до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 126 КУпАП «Керування транспортним засобом особою, яка не має відповідних документів на право керування таким транспортним засобом або не пред1явила їх для перевірки, або стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами». Також, за наявною інформацією, ОСОБА_1 , перебувала у шлюбі із громадянином України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис № 293 від 18.09.2020. В подальшому, рішенням Жовтневого районного суду від 13.06.2024 по справі № 201/6007/24 шлюб було розірвано. Цим же рішенням ОСОБА_5 було визнано опікуном малолітньої дитини та визнано, що ОСОБА_1 не приймає участь у вихованні дитини та проживає окремо. За наявною оперативною інформацією, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 продовжують мешкати разом та виховувати малолітню дитину. Розірвання шлюбу має ознаки «фіктивності», що було зроблено для отримання батьком дитини відстрочки від мобілізації та незаконного отримання соціальних пільг передбаченим відповідним статусом. Оскільки, ОСОБА_1 документована посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_1 , виданою ГУ ДМС в Дніпропетровській області, є підстави вважати, що перебування на території України громадянки рф ОСОБА_1 суперечить інтересам національної безпеки та охорони громадського порядку, охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні. Крім того, зазначена особа належить до категорії осіб, які порушують адміністративне законодавство та сприяють в ухиленні від мобілізації. На підставі викладеного вище, керуючись частинами 2 та 3 статті 12 Закону України «Про імміграцію» та пп.1 п. 64, пп. 1 п. 72 Порядку №321, просимо відкликати рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 , видані на ім`я громадянки рф ОСОБА_1 ». Відповідач зазначає, що оскільки забезпечення національної безпеки належить до завдань Національної поліції України, то органи ДМС України не перевіряють достовірність інформації наданої іншими уповноваженими на це органами, а оцінюють наявність визначених Законом № 2491-III підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, більш того, в умовах воєнного стану така інформація сприймається як достовірна.
Крім того, до відзиву на позовну заяву Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області долучено клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача у справі №160/32186/25.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.04.2026 року клопотання Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача у справі №160/32186/25 задоволено.
Залучено Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Національної поліції України до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача.
Встановлено третій особі - Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Національної поліції України строк для подання письмових пояснень протягом п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються письмові пояснення та документів, що підтверджують надіслання (надання) пояснень і доданих на них доказів позивачу та відповідачу.
Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що відповідач посилається на вимоги Порядку № 1983 - Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою КМУ від 26 грудня 2002 р. №1983 (далі - Порядок №1983), які не були чинними на час подій і обставин, пов`язаних із відкликанням 28.10.2025 дозволу позивачу на імміграцію в Україну. Зокрема, назву Порядку та редакцію пункту 22 цього Порядку Постановою КМ № 573 від 16.05.2025, було істотно змінено у зв`язку із заміною дефініцій “його скасування та виконання прийнятих рішень” на “відкликання дозволу на імміграцію, визнання недійсними таких рішень, їх оскарження та виконання”. Так, відповідно до діючих на час подій, які розглядаються у цій справі, пункт 22 Порядку, затвердженого постановою КМУ від 26 грудня 2002 р. №1983 в редакції постанови КМУ № 573 від 16.05.2025, передбачав: «Для прийняття рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію в разі, коли ініціатором такого відкликання або визнання дозволу недійсним є ДМС, територіальні органи ДМС або територіальні підрозділи ДМС, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для відкликання або визнання недійсним дозволу, визначених статтями 12, 12-1 Закону України “Про імміграцію”, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення таким органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для відкликання або визнання недійсним дозволу, визначених статтями 12, 12-1 Закону України “Про імміграцію”, яке разом з матеріалами, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення), надсилається до органу ДМС, який надав такий дозвіл». Позивач вважає, що саме п.22 вказаної редакції Порядку, затвердженого постановою КМУ від 26 грудня 2002 р. №1983, у даному випадку стосовно правовідносин, виниклих та існуючих між позивачем та відповідачем, є релевантним джерелом права.
27.04.2026 року до суду від Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Національної поліції України надійшов документ на виконання вимог ухвали суду.
Від Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Національної поліції України до суду надійшли пояснення, в яких третя особа наголосила, що при застосуванні до громадянки рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про відкликання дозволу на імміграцію в Україну, посвідки на постійне проживання, примусове повернення/видворення з подальшою забороною в`їзду на територію України УМП ГУНП діяло в межах повноважень, в спосіб та в порядку, передбаченому чинним законодавством.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.04.2026 від витребувано від Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Національної поліції України докази направлення учасникам справи наданого до суду третьої особою документу від 27.04.2026 року. Зупинено провадження у справі до надання витребуваних судом доказів.
На виконання вимог ухвали суду від 28.04.2026 року третьою особою були надані докази направлення пояснень сторонам по справі.
Ухвалою суду від 05.06.2026 року провадження у справі поновлено.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Громадянка російської федерації ОСОБА_1 , копія паспорта громадянина російської федерації, номер НОМЕР_5 виданого 28.10.2020 року, МВС 48001, востаннє здійснила перетин державного кордону України у напрямку «в`їзд» 28.11.2021 року, через пункт пропуску «Гоптівка», та з того часу з території України до рф не виїзджала.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 , звернулася до Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону, оскільки її чоловік є громадянином України.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 18.09.2020 року відділом реєстрації актів цивільного стану по Дніпровському, Солонянському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) укладено шлюб між позивачем громадянином України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
У шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_3 , народилась дитина – донька ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , яку зареєстровано як громадянку України на підставі частини 1 статті 7 Закону України «Про громадянство України», що підтверджується відповідною довідкою №1211-000020071, виданою відповідачем 24.05.2023 року.
Рішенням Головного Управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровської області, громадянці російської федерації ОСОБА_1 , надано дозвіл на імміграцію в Україну № НОМЕР_6 від 24.08.2023, та документовано посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_1 від 20.12.2023.
На адресу відповідача 24.10.2025 року листом № 16323/1/1201-255 надійшло подання УМП ГУНП в Дніпропетровській області НПУ про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянці рф ОСОБА_1 , посвідки на постійне проживання, примусове повернення/видворення з подальшою забороною в`їзду на територію України, в якому зазначено, що «у відповідності до пункту 1 статті 1 пунктів 1-3 статті 2, підпунктів 1-2 пункту 1 статті 23 Закону України «Про національну поліцію», Управлінням міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області в ході проведення оперативно-розшукової діяльності встановлено громадянку рф ОСОБА_1 , уродженку рф, яка перебуваючи на території Дніпропетровської області притягувалась до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 126 КУпАП «Керування транспортним засобом особою, яка не має відповідних документів на право керування таким транспортним засобом або не пред1явила їх для перевірки, або стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами». Також, за наявною інформацією, ОСОБА_1 , перебувала у шлюбі із громадянином України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис № 293 від 18.09.2020. В подальшому, рішенням Жовтневого районного суду від 13.06.2024 по справі № 201/6007/24 шлюб було розірвано. Цим же рішенням ОСОБА_5 було визнано опікуном малолітньої дитини та визнано, що ОСОБА_1 не приймає участь у вихованні дитини та проживає окремо. За наявною оперативною інформацією, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 продовжують мешкати разом та виховувати малолітню дитину. Розірвання шлюбу має ознаки «фіктивності», що було зроблено для отримання батьком дитини відстрочки від мобілізації та незаконного отримання соціальних пільг передбаченим відповідним статусом. Оскільки, ОСОБА_1 документована посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_1 , виданою ГУ ДМС в Дніпропетровській області, є підстави вважати, що перебування на території України громадянки рф ОСОБА_1 суперечить інтересам національної безпеки та охорони громадського порядку, охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні. Крім того, зазначена особа належить до категорії осіб, які порушують адміністративне законодавство та сприяють в ухиленні від мобілізації. Крім того, оскільки необхідність відкликання дозволу на імміграцію позивача визначена компетентним органом, то у відповідача були відсутні обґрунтовані сумніви у його недостовірності, та підстави для проведення перевірки відсутні».
28.10.2025 року за результатами розгляду подання про відкликання дозволу на міграцію громадянці російської федерації ОСОБА_1 Головним управлінням ДМС України в Дніпропетровській області складено висновок про доцільність відкликання дозволу на міграцію в Україну № 12014200087253 виданого громадянці російської федерації ОСОБА_1 24.08.2023 року, відкликати та визнати такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 , видану 20.12.2023 року. 
На підставі вказаного подання, відповідачем прийняте оскаржуване рішення від 28.10.2025 № 120345000001630 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну №12014200087253 від 24.08.2023, наданого громадянці російської федерації ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі пунктів 2,3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію».
У зв`язку із відкликанням дозволу на міграцію, відповідачем прийняте оскаржуване рішення від 28.10.2025 № 120322600004877 про відкликання посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 від 20.12.2023 стосовно громадянки російської федерації ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Додатково, відповідачем прийнято оскаржуване рішення від 28.10.2025 № 1201130100019815 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця - громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вважаючи протиправними прийнятті зазначені вище рішення, позивач звернувся за захистом порушеного прва до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773 (далі - Закон №3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. 
За змістом частини 16 статті 4 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.
Згідно зі статтею 3 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Статтею 4 Закону №3773 передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України від 07.06.2001 №2491 "Про імміграцію" (далі - Закон №2491, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №2491:
імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;
іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;
дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію;
квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом визначеного періоду;
Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону №2491 дозвіл на імміграцію надається іммігрантам, категорії яких визначені в частинах другій і третій цієї статті. У разі масового прибуття іммігрантів в Україну для державного регулювання процесу імміграції за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Кабінетом Міністрів України встановлюється квота імміграції у визначеному ним порядку.
Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, перелік яких, вказано в законі.
1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;
1-1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя є загиблим (померлим) громадянином України - військовослужбовцем Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Державної спеціальної служби транспорту, правоохоронних органів спеціального призначення або розвідувальних органів України (незалежно від строку перебування у шлюбі, дійсному на момент загибелі (смерті), - у разі звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію у період дії воєнного стану та протягом шести місяців з дня його припинення чи скасування, а також дітям, які не досягли 18 років, загиблого (померлого) військовослужбовця та батькам подружжя;
1-2) одному з подружжя, якщо другий з подружжя є загиблим (померлим) іноземцем або особою без громадянства, які проходили військову службу за контрактом у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України (незалежно від строку військової служби), а також дітям, які не досягли 18 років, загиблого (померлого) військовослужбовця та батькам подружжя;
1-3) одному з подружжя, якщо другий з подружжя є загиблим (померлим) іноземцем або особою без громадянства, який/яка в період дії воєнного стану в Україні надавав/надавала стрілецьку, тактичну, радіотехнічну, вибухотехнічну, медичну та іншу допомогу Збройним Силам України, Національній гвардії України, у тому числі підрозділам територіальної оборони, добровольчих формувань територіальних громад, перебуваючи безпосередньо в районах ведення бойових дій, та спільно з такими підрозділами брав/брала участь у виконанні бойових або службових завдань, а також дітям, які не досягли 18 років, та батькам подружжя загиблого (померлого) іноземця або особи без громадянства;
2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;
3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням (крім осіб, які раніше перебували в громадянстві України);
4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України;
5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України;
6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства. (частина 3 статті 4 Закону №2491).
Підстави для відкликання рішення про надання дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону України "Про імміграцію".
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відкликання позивачу дозволу на імміграцію в Україну відповідач зазначив п. п. 2,3 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".
Пунктами 2,3 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" (в редакції від 05.08.2025 року, яка діяла на момент винесення рішення про відкликання дозволу на міграцію), передбачено, що дозвіл на імміграцію відкликається органом, що його надав, якщо:
п.2) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;
п. 3) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
Зі змісту подання УМП ГУНП в Дніпропетровській області НПУ від 24.10.2025 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянці рф ОСОБА_1 , відповідно до змісту якого вбачається, що в ході проведення оперативно-розшукової діяльності встановлено громадянку рф ОСОБА_1 , яка притягувалась до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 126 КУпАП та за наявною оперативною інформацією, розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 має ознаки «фіктивності», що було зроблено для отримання батьком дитини відстрочки від мобілізації та незаконного отримання соціальних пільг передбаченим відповідним статусом, а тому є підстави вважати, що перебування на території України громадянки рф ОСОБА_1 суперечить інтересам національної безпеки та охорони громадського порядку, охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні. 
Разом з тим, суд, дослідивши міграційну справу ОСОБА_1 № 1490, оцінивши викладені у поданні УМП ГУНП в Дніпропетровській області відомості від 24.10.2025, приходить до висновку, шо інформація зазначена в такому поданні, не містить будь - яких конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення позивачем будь - яких протиправних дій, які становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, посягають на охорону здоров`я, захист прав і законних інтересів громадян України.
Подання третьої особи ґрунтується виключно на припущеннях та непідтвердженій оперативній інформації, не містить жодних належних і допустимих доказів, не розкриває джерел такої інформації.
Щодо посилання УМП ГУНП в Дніпропетровській області на притягнення позивача до адміністративної відповідальності, що нібито становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; охороні здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності, діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.
Отже, загальні підстави, умови, форми, основні ознаки правопорушення, що створюють їх склад, за що особу може бути притягнуто до одного з видів відповідальності та процедуру такого притягнення має визначати закон.
Вина у вчиненні злочину або адміністративному правопорушенні встановлюється в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення відповідно.
Стаття 62 Конституції України закріплює принцип презумпції невинуватості, відповідно до якого особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Представником відповідача не надано доказів існування судового рішення, яким позивача притягнуто до адміністративної або іншої відповідальності, де були б встановлені обставини, що мали б для суду преюдиційне значення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.06.2019 у справі № 825/2971/14.
Посилання у поданні на отримання колишнім чоловіком позивача за судовим рішенням опікунства малолітньої дитини жодним фактом чи документом не підтверджено.
Так, відповідно до відкритих даних Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.06.2024 року у справі № 201/6007/24 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та встановлення факту - задоволено
Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Дніпровському, Солонянському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), 18 вересня 2020 року, актовий запис №293
Визначено місце проживання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою, яка самостійно виховує та утримує малолітню дитину віком до 18 років - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.06.2024 року у справі № 201/6007/24 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та встановлення факту в апеляційному порядку не переглядалось та набрало законної сили 16.07.2024 року.
При цьому судове рішення про встановлення ОСОБА_5 опікуном малолітньої дитини в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутнє.
Докази протилежного ані відповідачем, ані третьою особою до суду не надано.
Згідно Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про відкликання дозволу на імміграцію, визнання недійсними таких рішень, їх оскарження та виконання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983, в редакції від 21.05.2025 року, яка діяла на момент прийняття оскаржуваних рішень, зазначено, що дозвіл на імміграцію відкликається або визнається недійсним органом, що його надав.
Питання щодо відкликання або визнання недійсним дозволу мають право порушувати ДМС, територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо було встановлено обставини, за яких дозвіл на імміграцію підлягає відкликанню відповідно до статті 12 Закону України “Про імміграцію” або визнанню недійсним відповідно до статті 12-1 Закону України “Про імміграцію”(п. 21).
Відповідно до п. 22 Порядок № 1983, для прийняття рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію в разі, коли ініціатором такого відкликання або визнання дозволу недійсним є ДМС, територіальні органи ДМС або територіальні підрозділи ДМС, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для відкликання або визнання недійсним дозволу, визначених статтями 12, 12-1 Закону України “Про імміграцію”, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
У разі коли ініціатором відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення таким органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для відкликання або визнання недійсним дозволу, визначених статтями 12, 12-1 Закону України “Про імміграцію”, яке разом з матеріалами, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення), надсилається до органу ДМС, який надав такий дозвіл.
ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС у місячний строк з дня надходження подання щодо відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб. На підставі результатів аналізу зазначеної інформації приймається відповідне рішення (п. 23 Порядок № 1983).
При цьому зазначені норми Порядку № 1983 не містить імперативних приписів щодо запитування органом ДМС додаткової інформації чи запрошення іммігранта для надання ним пояснень. Утім, саме органи ДМС, володіючи дискрецією щодо прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинні визначати потребу в отриманні додаткової інформації, документів тощо чи у наданні іммігрантом пояснень, ураховуючи фактичні обставини, як-от наприклад: довготривале проживання особи в Україні, наявність стійких соціальних зв`язків, сім`ї, роботи, тобто встановлення особи іммігранта. Це дасть змогу визначити чи є необхідність у застосуванні до особи обмеження у вигляді скасування дозволу на імміграцію. Більше того, дослідження такої інформації буде свідчити, що при прийнятті відповідного рішення орган ДМС діяв розсудливо, сумлінно та обґрунтовано.
Подання спеціально уповноважених органів про скасування особі дозволу на імміграцію не містить ознак управлінського рішення з регулюючим впливом на права чи законні інтереси інших суб`єктів права, у зв`язку з чим не може бути самостійним предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства, на відміну від рішення органу ДМС. Тож обґрунтованість такого подання має перевірятися органом ДМС, який на підставі цього подання приймає рішення, яке у свою чергу повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, на відповідність яких його і має перевірити адміністративний суд.
Під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім вимогам, зазначеним у частині другій статті 2 КАС України, а не просто констатувати, що оскаржуване рішення прийняте суб`єктом владних повноважень в межах наданих йому законом повноважень. Цей обов`язок витікає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача про відсутність обов`язку перевіряти інформацію, отриману від інших органів, оскільки саме на відповідача покладено обов`язок прийняття рішення, що впливає на права особи, а відтак – обов`язок перевірки достатності та достовірності підстав для такого рішення.
Щодо посилань позивача на висновки Верховного Суду у постановах від 13.02.2020 у справі № 823/1499/17, від 01.11.2023 у справі 160/11245/22, суд зазначає, що правовідносини, що виникли у цих справах не є подібними до спірних, з огляду на відмінність у правовому регулюванні спірних правовідносин та суб`єктному складу. 
Суд також звертає увагу з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури, яка є невід`ємною частиною верховенства права. Указаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.
Указані гарантії поширюються і на адміністративні процедури за участі суб`єкта владних повноважень. Тобто, має бути забезпечене право особи: бути поінформованим; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника; ознайомитися з матеріалами справи; вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення; обґрунтувати органом влади прийняття несприятливих актів; визначити порядок їх оскарження, відшкодувати заподіяну шкоду. З матеріалів справи вбачається, що позивача не було повідомлено про розгляд питання щодо відкликання дозволу, не було надано можливості надати пояснення, що порушує принцип “права бути почутим” (right to be heard), який є складовою верховенства права.
Окрім того, суд вважає, що відкликання позивачу дозволу на імміграцію в Україну буде суперечити принципу пропорційності, передбаченому пунктом 8 частини 2 статті 2 КАС України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
У рішенні Великої палати ЄСПЛ від 16.03.2006 у справі "Тетяна Жданок проти Латвії" встановлено, що "для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип "демократії, здатної себе захистити" для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого".
Таким чином, відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача. 
Суд враховує, що позивач тривалий час проживає в Україні, має дитину – громадянина України, трудові та соціальні зв`язки, що свідчить про її інтегрованість у українське суспільство.
З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що оскаржуване рішення відповідача про відкликання дозволу на імміграцію в Україну позивачу є протиправним та підлягає скасуванню через відсутність у діях позивача ознак, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію».
Приймаючи до уваги висновок суду про протиправність та скасування рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області від 28.10.2025 № 120345000001630 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну №12014200087253 від 24.08.2023, наданого громадянці російської федерації ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вимоги про визнання протиправними та скасування рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області від 28.10.2025 № 120322600004877 про відкликання посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 від 20.12.2023 стосовно громадянки російської федерації ОСОБА_8 , та рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області від 28.10.2025 № 1201130100019815 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця - громадянки російської федерації ОСОБА_1 , як похідні, підлягають задоволенню. А отже, права позивача, щодо законного перебування на території України, мають бути поновлені.
Інші доводи учасників справи не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.
Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 р.).
Окрім того, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд зазначає, що в даному випадку відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, не надав суду доказів та пояснень на спростування тверджень позивача.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 2, 9, 77, 78, 139, 159, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області (вул. В. Липинського, буд. 7, м. Дніпро, 49000, код ЄДРПОУ 37806243), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Національної поліції України (вул. Троїцька, буд. 20-А, м. Дніпро, 49001) про визнання протиправними та скасування рішень,- задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області від 28.10.2025 № 120345000001630 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну №12014200087253 від 24.08.2023, наданого громадянці російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області від 28.10.2025 № 120322600004877 про відкликання посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 від 20.12.2023 стосовно громадянки російської федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області від 28.10.2025 № 1201130100019815 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця - громадянки російської федерації ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області (код ЄДРПОУ 37806243) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1937,92 гривень.
Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення складено та підписано 05.06.2026 року.

Суддя О.М. Неклеса