РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

м. Вінниця
29 травня 2026 р.  Справа № 120/6751/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бошкової Юлії Миколаївни, розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі – позивач) із позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі -відповідач ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.
Обґрунтовуючи позовні вимог позивач зазначає, що в військовою частиною НОМЕР_1 протиправно не було йому виплачено за лютий 2024 грошове забезпечення.
Ухвалою від 23.06.2025 відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку письмового провадження.
21.07.2025 представником відповідача до суду подано відзив, яким просить відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.
Окремо представник відповідача звертає увагу суду на пропуск позивачем строку звернення до суду та просить врахувати зазначені обставини при вирішенні спору.
З даного приводу суд зазначає, що питання дотримання позивачем строків звернення до суду вже було предметом судового розгляду та вирішене ухвалою суду від 23.06.2025. У вказаній ухвалі суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду.
Таким чином, питання щодо поновлення строку звернення до суду є вирішеним у межах даної справи та не потребує повторної правової оцінки під час ухвалення рішення по суті спору.
Згідно розпорядження №1 від 01.01.2026 здійснено повторний автоматизований розподіл адміністративних справ, які перебували у провадженні судді - Слободянюка М.В.
Автоматизованою системою документообігу суду в порядку, встановленому ст. 31 КАС України, визначено головуючу суддю у цій справі - Бошкову Юлію Миколаївну.
Ухвалою від 07.01.2026 прийнято до провадження адміністративну справу в порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд вирішено здійснювати з початку.
Ухвалою від 18.03.2026 у відповідача витребувано додаткові докази.
24.04.2026 представником відповідача до суду надано витребувані докази.
Ознайомившись із матеріалами справи, оцінивши докази, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.02.2024 № 46, позивача звільнено з посади начальника штабу та виключено зі списків особового складу частини.
Разом з тим, як зазначає позивач, що під час звільнення йому не було виплачено грошове забезпечення за лютий 2024 року.
На його письмові звернення від 16.08.2024 та від 02.04.2025, відповідач відповіді на заяву не надав.
Наведені вище обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи оцінку обставинам у справі, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон №2232-XII (далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у статті 2 якого, серед іншого, унормовано, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (частина перша).
Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (частина друга). Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (частина четверта). Одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період (частина шоста). Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина чотирнадцята).
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей відповідно до Конституції України визначає Закон №2011-XII (далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який установлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Дія цього Закону поширюється на: 1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей; 2) військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; 3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей; 4) членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони України (частина перша статті 3 Закону №2011-XII).
У статтях 1 та 1-1 Закону №2011-XII, зокрема, зазначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.
Військовослужбовці, як визначено у статті 1-2 Закону №2011-XII, користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Питання грошового забезпечення військовослужбовців урегульовує стаття 9 Закону №2011-XII, в якій також установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців (пункт 1).
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок №260 (далі - редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у пункті 2 розділу І якого передбачено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.
Отже, повертаючись до обставин у справі, позивач зазначає, що з підстав протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 , йому при звільненні, а саме в лютому 2024 року не було виплачено усю суму грошового забезпечення, з даного приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Як убачається з матеріалів справи, зокрема з долучених позивачем скриншотів виписок з банківських рахунків, судом встановлено, що 10.02.2024 військовою НОМЕР_2 було здійснено нарахування та виплату грошового забезпечення позивачу на його картковий рахунок у сумі 43 000,00 грн.
У подальшому, 01.03.2024, військовою частиною на картковий рахунок позивача було перераховано додаткову винагороду у розмірі 25 856,25 грн.
Крім того, 13.03.2024 військовою частиною здійснено ще одну виплату грошового забезпечення на користь позивача у сумі 49 266,50 грн.
Отже, загальна сума коштів, виплачених позивачу за вказаний період, становить 118 122,75 грн.
Також судом враховано довідку військової частини НОМЕР_1 від 20.04.2026 №1579/16/569, відповідно до якої із сум грошового забезпечення позивача здійснюються відрахування на виконання вимог органів державної виконавчої служби.
Таким чином, аналіз наявних у справі доказів свідчить про те, що військовою частиною НОМЕР_1 фактично здійснювались нарахування та виплати грошового забезпечення позивачу за лютий 2024 року, а наявність утримань із відповідних сум обумовлена виконанням вимог державної виконавчої служби.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність порушення прав позивача в частині виплати грошового забезпечення за лютий 2024 року, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки виплати, суд зазначає наступне.
Перш за все, суд звертає увагу на те, що заявлена позивачем вимога не узгоджується із предметом та підставами даного позову. Предметом спору у цій справі є встановлення факту нарахування та виплати грошового забезпечення позивачу, а також перевірка правомірності дій відповідача щодо здійснення відповідних виплат. Водночас вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є самостійною вимогою, яка потребує окремого правового та фактичного обґрунтування, а також встановлення судом спеціальних юридично значимих обставин.
Так, для вирішення питання щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку суд повинен встановити, зокрема: факт затримки виплати належних сум, період такої затримки, дату виникнення обов`язку щодо проведення виплати, дату фактичного проведення остаточного розрахунку, а також визначити розмір сум, які підлягали виплаті та з яких має здійснюватися обчислення середнього заробітку.
Однак у поданій позовній заяві позивачем не наведено належного обґрунтування зазначеної вимоги. Зокрема, позивачем не зазначено, коли саме, на його думку, відповідач повинен був здійснити відповідні виплати, які саме суми були виплачені несвоєчасно, у чому конкретно полягає затримка виплати грошового забезпечення, а також за який саме період позивач просить здійснити нарахування середнього заробітку.
Крім того, позивачем не надано жодного розрахунку заявленої до стягнення суми середнього заробітку, не визначено базу для такого нарахування та не зазначено конкретні суми грошового забезпечення, на які, на думку позивача, має бути здійснене відповідне нарахування.
Суд також враховує, що матеріали справи містять докази здійснення відповідачем виплат грошового забезпечення позивачу, зокрема 10.02.2024, 01.03.2024 та 13.03.2024, що підтверджується наданими банківськими виписками. При цьому, позивачем не доведено факту протиправної бездіяльності відповідача щодо невиплати чи безпідставної затримки виплати грошового забезпечення у строки, визначені законодавством.
Таким чином, заявлена вимога про стягнення середнього заробітку є необґрунтованою, не підтвердженою належними та допустимими доказами, а також такою, що фактично виходить за межі предмета даного спору.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення, у зв`язку з чим у задоволенні зазначеної вимоги слід відмовити.
Згідно ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно зі ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів та у доведенні перед судом їх переконливості.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі.
Решта доводів та аргументів сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
Підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. 
Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:
у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 )

Рішення суду сформовано: 29.05.2026.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна